Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 25 грудня 2013 року у сумі 22518,87 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 25 грудня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується особистим підписом [PERSON] у анкеті-заяві від 25 грудня 2013 року. Укладення договору між сторонами повністю відповідає вимогам ч.1 ст. 634 ЦК України відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. В даному випадку таким формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на офіційному сайті позивача. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду із запропонованими умовами майбутнього договору про надання банківських послуг на запропонованих позивачем умовах та своїм підписом засвідчив той факт, що він повністю ознайомлений із умовами кредитування,які були надані для ознайомлення у письмовій формі. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати кредитного ліміту, а також оплачувати комісії, на умовах, передбачених цим договором, однак відповідач взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків не виконує у результаті чого станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 22518,87 грн., з яких: 3299,59 грн.-заборгованість за кредитом; 15270,76 грн.- заборгованість по відсотках за користування кредитом; 2400,00 грн.- заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, а також 500,00 грн. штраф(фіксована частина), 1048,52 грн.-штраф(процентна складова). У зв`язку із порушенням виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором позивач у відповідності до п.2.1.1.12.11 «Правил користування платіжною карткою», п.1.1.3.2.2. «Умов та правил надання банківських послуг» вправі вимагати дострокового повернення кредитних коштів. Із врахуванням наведеного, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2013 року у сумі 22518,87 грн., яка складається із боргу за тілом кредиту, відсотками за користування кредитними коштами, заборгованості по сплаті пені, комісії та нарахованих штрафів, а також понесені судові витрати у сумі 1600,00 грн. Ухвалою суду від 09 червня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі №607/6985/17 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Ухвалою суду від 29 січня 2018 року за клопотанням представника відповідача витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» виписку по кредитному картковому рахунку [PERSON] , відкритому на підставі договору б/н від 25 грудня 2013 року та анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Ухвалою суду від 12 червня 2018 року за клопотанням представника відповідача витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк»: виписку по кредитному картковому рахунку [PERSON] , відкритому на підставі договору б/н від 25 грудня 2013 року; оригінал анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, підписаної [PERSON] ; копію кредитного договору б/н, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 25 грудня 2013 року. 29 жовтня 2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позов. У задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на те, що позивачем не зазначено з якого часу виникла заборгованість за кредитним договором та з якої суми заборгованості проведено її розрахунок. Також позивачем не вказано чи проводилась та як саме відбувалась виплата кредиту, скільки і в який період ним було сплачено коштів в рахунок погашення кредитного боргу та коли був проведений останній платіж. Вказав, що сам по собі наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом не є підтвердженням боргу відповідача перед банком, а також він не відповідає дійсності, оскільки відповідач ніяких коштів не отримував. Зазначив, що у відповідності до Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №566 від 30 грудня 1998 року саме виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних операцій клієнтом, як то зняття коштів з банківських рахунків так і внесення коштів на банківські рахунки в погашення кредиту, відсотків та інше. Водночас надана банком виписка не відповідає зазначеним вимогам та не може слугувати належним доказом. Так, у виписці банку зазначено, що вона надана за період з 01 січня 1999 року по 28 січня 2018 року, хоча в позові вказано, що кредитний договір між сторонами укладено 25 грудня 2013 року. В таблиці до виписки період нарахування боргу знову ж таки значиться з липня 2012 року, а не з дати укладення договору. Крім цього, дана виписка надана не по особовому рахунку позичальника, а по невідомих картках, оскільки у ній зазначено чотири різні номери банківських карток, по кожній з яких банком нараховано заборгованість, в той час як в Анкеті-заяві про приєднання від 25 грудня 2013 року взагалі не вказано номера картки, яку отримав [PERSON] . Також у виписці зазначено період 10 травня 2015 року-09 липня 2014 року протягом якого заборгованість за кредитом з невідомих підстав стала втричі більшою. На думку представника відповідача, вказане свідчить про те, що надана банком виписка не є належним доказом по справі, оскільки жодним чином не підтверджує розрахунок заборгованості, долучений до позову. У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 15 листопада 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вказало, що факт укладення кредитного договору між банком та відповідачем підтверджується наданими позивачем копією кредитного договору; розрахунком заборгованості; копією паспорта відповідача, за яким оформлений кредитний договір; випискою по рахунку; фото клієнта з карткою. При укладенні договору сторонами було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, що відповідач засвідчив своїм підписом у Анкеті-заяві. На підтвердження боргу позивачем надано банківську виписку, яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №578/5 від 12 квітня 2012 року. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, частково погашав заборгованість за кредитом і знову користувався кредитними коштами. При цьому, певний період часу [PERSON] належно виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнавав свої зобов`язання Також позивачем зазначено, що розрахунок та виписка здійснюються за допомогою автоматизованого програмного комплексу, що провадиться за всім кредитним договором, а не за окремими картами. У липні 2014 року відповідачу було перевипущено кредитну карту на престижну картку «Універсальна Gold». Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній карті. Перевипуск карти підтверджується наявністю фото відповідача з картою та наданою позивачем банківською випискою по картковому рахунку. 25 січня 2019 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що у відповідь на вимогу суду позивачем долучено виписку по картках, а не по картковому рахунку [PERSON] , яка є ідентичною тій виписці, яку позивач долучав до відповіді на відзив. Однак, назвати дану виписку банківським документом, а саме випискою по рахунку не можна, оскільки її форма не відповідає вимогам чинного законодавства, а також вона містить суттєве порушення , оскільки один із зазначених у ній періодів вказано у зворотньому порядку, а розмір заборгованості за цей період збільшено втричі, тому дана виписка жодним чином не може слугувати доказом на підтвердження заборгованості за кредитом. Також банк вказав на те, що відповідачу були надано три кредитні карти, які відносяться до одного і того ж кредитного договору, вказавши, що перевипуск карти здійснюється у разі закінчення строку дії карти. Однак з довідки банку вбачається, що нові картки видавалися банком ще до закінчення терміну дії як першої, так і другої карти, при цьому нарахована банком заборгованість кожного разу безпідставно збільшувалась. Окрім цього, друга і третя карти були видані банком з різницею в один місяць, однак жодних заяв відповідача про перевипуск карти до закінчення терміну дії попередньої, чи у зв`язку із її втратою позивачем до справи не долучено. Такі дії банку свідчать про умисне, безпідставне, здійснене в односторонньому порядку, без відома та згоди позичальника збільшення кредитної заборгованості. Із врахуванням викладеного, представник відповідача вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за безпідставністю. Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року за клопотанням представника відповідача витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» матеріали службової перевірки, проведеної по факту повернення грошових коштів у сумі 1872 грн., виданих 04.02.2015 року банкоматом №7657, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на картковий рахунок № [NUMBER] . Ухвалою суду від 31 жовтня 2019 року за клопотанням представника відповідача витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк»: належним чином завірені докази, що підтверджують факт зняття з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] готівкових коштів у сумі 1872 грн. через банкомат №7657, що знаходиться у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою вул. Шептицького,11 у м.Тернополі; належним чином завірені докази, що підтверджують факт повернення 04.02.2015 року грошових коштів у сумі 1872 гр. через банкомат №7657, що знаходиться у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою вул. Шептицького,11 у м.Тернополі на картковий рахунок № [NUMBER] ; інформацію та документальне підтвердження у зв`язку із чим у виписці про рух коштів по картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] у ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 25.12.2013 року по 14.11.2018 року вказана інформація про те, що операція про видачу готівкових коштів 09.07.2014 року у сумі 1872 грн. з банкомату №7657, що знаходиться у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» за адресою вул. Шептицького,11 у м.Тернополі проведена 28.05.2015 року. Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Мельник В.В. у судовому засіданні позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити, з мотивів, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, а також вказав, що відповідач не отримував грошових коштів у сумі 1872 грн., які намагався зняти через банкомат 09 липня 2014 року, оскільки вказані кошти не були йому видані і з наданих позивачем банківських виписок вбачається, що зазначена сума була повернута на рахунок відповідача. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 2000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До зазначеного кредитного договору №б/н від 25 грудня 2013 року банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в КБ «ПриватБанк», затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2017 року становить 22518,87 грн., з яких: 3299,59 грн.-заборгованість за кредитом; 15270,76 грн.- заборгованість по відсотках за користування кредитом; 2400,00 грн.- заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, а також 500,00 грн. штраф(фіксована частина), 1048,52 грн.-штраф(процентна складова). З наданої банком виписки по кредитному рахунку [PERSON] (основна карта № [NUMBER] ) за період з 01 січня 1999 року по 28 лютого 2018 року вбачається, що в період з 31 серпня 2012 року по 31 березня 2014 року відповідач користувався банківською картою за № [NUMBER] ; в період з 18 липня 2012 року по 03 квітня 2014 року банківською картою за № [NUMBER] (Універсальна); в період з 05 серпня 2014 року по 10 січня 2018 року банківською картою за № [NUMBER] ; в період з 09 липня 2014 року по 31 січня 2018 року банківською картою за № [NUMBER] («Універсальна Gold»). Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» б/н вбачається, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні карти: № [NUMBER] (Універсальна), дата відкриття- 18 липня 2012 року, термін дії-01/16; № [NUMBER] («Універсальна Gold»), дата відкриття-09 липня 2014 року, термін дії-12/17; № [NUMBER] , дата відкриття-04 серпня 2014 року, термін дії-07/18. На підтвердження факту видачі [PERSON] банківської карти «Універсальна» та в подальшому перевипущеної карти «Універсальна Gold» позивачем долучено до справи фото відповідача із зазначеними картами, виконане працівниками банку під час отримання [PERSON] вказаних банківських карток. У наданій банком виписках про рух коштів по банківській карті [PERSON] № [NUMBER] за 09 липня 2014 року відображена операція щодо зняття готівкових коштів у сумі 1800 грн. у банкоматі АТ КБ «ПриватБанк» по вул.Шептицького,11 у м. Тернополі. Розмір нарахованої комісії за проведення зазначеної операції склав 72 грн. Також з даної виписки вбачається, що 04 лютого 2015 року відбулась операція щодо повернення на карту готівкових коштів у сумі 1800 грн., комісія 72 грн., банкомат №7657 м. Тернопіль, а за 28 травня 2015 року банком відображено операцію щодо зняття через банкомат №7657 готівкових коштів у сумі 1800 грн. та нарахованої комісії у сумі 72 грн., яка відбулась 09 липня 2014 року. У повідомленні АТ КБ «ПриватБанк» за вих. №357104-ВБ від 21 жовтня 2019 року зазначено, що банк не має можливості надати на вимогу суду матеріали за результатами проведення службової перевірки по факту повернення грошових коштів у сумі 1872 грн. на картковий рахунок [PERSON] , оскільки зазначена інформація у банку відсутня. У повідомленні за вих.№468167-ВБ від 26 листопада 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що 09 липня 2014 року у відповідача [PERSON] було дві спроби зняття коштів з банкомату №7657, сума по першій операції повернена 04 лютого 2015 року, списання коштів по другій операції з технічних причин відбулося 28 травня 2015 року. Таким чином, фактично відповідачем було отримано кошти у сумі 1872 грн. один раз. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана ) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У підписаній [PERSON] 25 грудня 2013 року Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку процентна ставка за користування кредитними коштами не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), заборгованості за простроченим тілом кредиту за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню, комісію, штрафи та заборгованість за простроченим тілом кредиту за несвоєчасну сплату кредиту за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором б/н від 25 грудня 2013 року послався на копію заяви позичальника, Витяг з тарифів банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, які розміщені на офіційному сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанку», які розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Відповідні посилання на вказані умови кредиту у підписаній [PERSON] 25 грудня 2013 року Анкеті-заяві про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» відсутні. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження N 6-144цс14) та вказала на неможливість застосування до правовідносин щодо стягнення з позичальника боргу за Анкетою-заявою, підписаною із АТ КБ «ПриватБанк» правил частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті банку(www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 грудня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 червня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, суд враховує те, що у відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», що розміщені на офіційному сайті: https://privatbank.ua/terms/, який долучений до матеріалів даної справи не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 грудня 2013 року шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Отже, в даному випадку відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів та комісії за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон N 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 25 грудня 2013 року у вигляді Анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав, шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Згідно Постанови Національного банку України від 18.06.2003 року № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», яка була чинною до 07.07.2018 року, операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені:касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків;корінці квитанцій і касових чекових книжок. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання про доведеність позовних вимог та вважає, що вони підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1800 гривень. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. В силу ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача, а тому з [PERSON] в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1600(одну тисячу шістсот) гривень сплаченого позивачем судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial