Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

У серпні 2017 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю " КК ПРІОРИТЕТ ", Комунальне підприємство Київської обласної ради " Готово ", Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду " Житло сервіс ", Державна архітектурно - будівельна інспекція України, ОСББ " АНДИ ", [PERSON] про знесення об"єкту самовільного будівництва, визнання недійсним технічний паспорт на квартиру та визнання недійсним реєстрації права власності, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просять суд технічний паспорт, виданий [PERSON] 05 липня 2017 року на квартиру [ADDRESS] ), в частині внесених змін збільшення на 14, 9 м. кв. ) визнати недійсним; Реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ) скасувати та зобов'язати державного реєстратора внести відповідні зміни до Державного; Зобов'язати [PERSON] здійснити знесення самочинно збудованого нерухомого майна - терасу загальною площею 14, 9 кв. м.- за адресою: [ADDRESS]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу. Свої вимоги обґрунтовували тим, що є співвласниками нежитлових приміщень № 310, 320 розташованих на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS]. Починаючи з 2004 року мешканкою квартири № 305 житлового будинку [ADDRESS], яка розташована на другому поверсі зазначеного будинку, самовільно, без його згоди, без належно виданих дозвільних документів, на даху належних їм нежитлових приміщень збудовано металеву конструкцію у виді тераси. Неправомірні дії відповідача призвели до руйнації покриття даху, потрапляння вологи всередину належного їм приміщення та неможливості проведення ремонтних робіт, що створює перешкоди у користуванні належним їм майном. У зв'язку з протиправними діями відповідачу направлялися приписи, які залишилися поза увагою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з"явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] та її представник що діє на підставі договору № 49 про надання правової допомоги від 01 листопада 2017 року ( а. с. 151 І том справи ) заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, та просили суд відмовити у їх задоволенні. Треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю " КК ПРІОРИТЕТ ", Комунальне підприємство Київської обласної ради " Готово ", Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду " Житло сервіс ", Державна архітектурно - будівельна інспекція України, ОСББ " АНДИ ", [PERSON] в судове засідання не з"явилися про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, проте в матеріалах цивільної справи містяться письмові клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як слідує з матеріалів цивільної справи, та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності від 24 липня 2003 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 18 липня 2003 року №1127-С/НП, нежиле приміщення № 320 площею 632,7 кв.м., яке розташоване у будинку [ADDRESS] на першому поверсі , дійсно належить в рівних частинах: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності ( а.с. 17) , а також відповідно до свідоцтва про право власності від 02 жовтня 2001року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 20 вересня 2001 року №1034-С/НП, нежиле приміщення № 310 площею 937,9 кв.м., яке розташоване у будинку [ADDRESS]на першому поверсі , дійсно належить в рівних частинах: [PERSON] та [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності( а.с. 16) Звертаючись до суду з позовом про знесення самовільно збудованої конструкції на даху будинку мешканкою квартири № 305, яка розташована на другому поверсі , технічний паспорт, виданий [PERSON] 05 липня 2017 року на квартиру [ADDRESS] ), в частині внесених змін збільшення на 14, 9 м. кв. ) визнати недійсним; Реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ) скасувати та зобов'язати державного реєстратора внести відповідні зміни до Державного, позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що діями відповідача, який її влаштував, порушуються їх права власника нежилих приміщень № 310, 320, 309 розташованих на першому поверсі вказаного будинку. Так, за даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 09.11.2004 року (а.с.156-159, т.1). Твердження позивачів щодо повторної реєстрації права власності квартири спірної квартири, в судовому засіданні встановлено, що нова система реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень почала діяти в Україні тільки з 1 січня 2013 року, що передбачено новою редакцією Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 1 липня 2004 року ("Закон") - введено єдиний уніфікований реєстр - Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ("Реєстр"). До реєстрації права власності в Реєстрі право володільці не можуть здійснювати ніяких дій з об'єктами нерухомості. З пояснень відповідачки вбачається, що влітку 2017 року, у відповідності до вказаного Закону вперше до Державного реєстру ("Реєстр"), внесено реєстраціюправа власності на квартиру [ADDRESS] у зв'язку з проведеною інвентаризацією та маючі певні плани на здійснення дій з об'єктом нерухомості, який належить їй на правах приватної власності. Державна реєстрація проведена на підставі правовстановлюючих документів, згідно чинного законодавства - філією комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва, відповідно до заяви власника, зареєстрованої у базі даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №23147415 (картка особистого прийому Заяви №91567142).Їй, як Замовнику - видано ВИТЯГ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 91637556; реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 1297010380000. Разом з тим, результатами інвентаризації підтверджено, що в квартирі [ADDRESS] відсутні будь - які ознаки самочинного будівництва. Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року зі змінами, яка розроблена згідно чинного законодавства з метою нормативно - методичного забезпечення діяльності а суб'єктів господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна ( Інструкція розділ 1. Загальні положення, п. 1. 1 ): -суб'єктом господарювання, що має право здійснювати технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна ( Товариство з обмеженою відповідальністю « КК ПРІОРИТЕТ », кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця робіт, Серія АЕ № 004354 додано до технічного паспорту ); - як передбачає п. 1. 2. Інструкції « ...в інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника». Щодо твердження позивачів , що технічним паспортом тераси, балкони, лоджії саме у квартирі № 305 не передбачені, то відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] станом на 05 липня 2017 року, згідно якого квартира складається з двох кімнат жилою площею 28, 5 кв. м , обладнана 2 - ма лоджіями ( 11, 5 м. та 3, 4 м. ), загальна площа якої складає 62, 2 кв. м.. Крім того, згідно плану другого поверху будинку № 31 - В, по вулиці Драгоманова, м. Київ, з якого вбачається зону ( бічні стіни ) лоджій всіх квартир другого поверху, що обмежена огороджувальними конструкціями з цегли. Тобто, цегляні бокові огороджувальні конструкції у будинку [ADDRESS], передбачено проектом, в тому числі і у квартирі № 305, що розташована на другому поверсі. Лоджії квартири [ADDRESS] і знаходяться не на даху, а в межах фасаду багатоповерхового будинку ( дах вбудовано -прибудованих приміщень починається за « лінією » фасаду будинку) . Позивачами придбано не окрему будівлю, а вбудовано - прибудовані приміщення першого поверху багатоповерхового будинку. Отже, дах - це загальний елемент будівлі, а не приватна власність, а проведення ремонту права власності не надає. Водночас, Інвентаризацією підтверджено, що площа квартири змінилася не за рахунок будівництва на даху позивачів, а за рахунок включення лоджій згідно п. 6. 2 Інструкції « про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року зі змінами ». Також, Інвентаризацією підтверджено, що у квартирі [ADDRESS] не було будівництва, а були певні елементи « перепланування. ..» Разом з тим, перепланування не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання, бо Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу ( дерегуляція ) » від 12 лютого 2015 року № 191 - VIII внесено зміни до статей 100 та 152 Житлового кодексу Української РСР, згідно з якими виконання « робіт з переобладнання та перепланування жилого приміщення не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується ». Як встановлено у судовому засіданні, у 2004 році квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності за [PERSON] Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 09 листопада 2004 року ( реєстраційний номер в БТІ 41737 від 22 листопада 2004 pоку ). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Згідно ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила ( здійснює ) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила ( здійснює ) будівництво. Щодо твердження позивачів, здійснення будівництва без будь-яких дозволів, проте як вбачається з актів інвентаризації, що у кв.№305 не було будівництва, а були певні елементи «перепланування... ( а.с. 129). Перепланування не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання, бо Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 12.02.2015 р. №191-VIII внесено зміни до статей 100 та 152 Житлового кодексу Української РСР, згідно з якими виконання «робіт з переобладнання та перепланування жилого ... приміщення ... не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується». Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва ) » від 30 березня 2012 року, визначено, що відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про зобов'язання особи, яка здійснила ( здійснює ) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; про знесення самочинно збудованого нерухомого майна Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва ) » від 30 березня 2012 року, визначено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Щодо тверджень позивачів встановлення відповідачкою решіток на власні вікна, то в судовому засіданні було з"ясовано з пояснень відповідачки, що навесні 2002р, після проникнення до квартири Позивача [PERSON] шляхом вибиття скла вікна, на захист від проникнення з даху, у фасаді житлового будинку, між цегляними бічними стінами лоджій, які передбачено проектом та зазначено на плані другого поверху будинку, було обладнано решітки, які відокремили зону лоджій її квартири від даху вбудовано-прибудованого приміщення, проте решітки демонтовані позивачем [PERSON] Водночас пунктом 13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва ) » роз'яснено, що вирішуючи позови про знесення самовільно збудованих ( прибудованих, надбудованих ) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення статті 376 ЦК до цих правовідносин не застосовуються. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень визначено пунктом 1. 4 Правил утримання жилих будинків та при будинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства від 17 травня 2005 року, N 76. Згідно п. п. 1. 4. 2, 1. 4. 3. Правил утримання жилих будинків та при будинкових територій переобладнання жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень містить у собі - улаштування в окремих жилих будинках, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переобладнання туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Так, квартира [ADDRESS], розташована на другому поверсі багатоповерхового будинку, що вбачається з технічної характеристики квартири. Щодо тверджень позивачів розширення віконних отворів до розмірів дверних. То, розширення передбачає зміну розмірів віконного отвору в ширину, проте як встановлено у судовому засіданні та вбачається із технічної документації, такі роботи не проводились, це суперечить діючим ДБН, бо є втручанням в несучі конструкції, оскільки над кожним вікном встановлюється бетонна балка, саме вона є несучою конструкцією, вказані балки добре видно на фото віконних отворів, що надані Позивачами. Отже, у квартирі відповідачки не було втручання в несучі конструкції, що підтверджено інвентаризацією. Усфері планування, архітектури, будівництва, діють нормативні акти, які встановлюють «Переліки робіт на об'єктах нерухомості, виконання яких не належить до самочинного будівництва». До таких відносяться роботи, що не призводять до зміни конструктивної схеми, зниження міцності та стійкості будинку в цілому. Для квартир багатоквартирних житлових будинків це, в тому числі, роботи з: -перепланування, пов'язані зі збільшенням або зменшенням житлової або підсобної площі за рахунок демонтажу перегородок без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкції!, опор, балок, тощо ; -влаштування дверних прорізів на місці віконних; -демонтування підвіконної частини стіни. Крім того, у п.1.4.3 «Правил утримання будників та при будинкових територій», зауважено, що прибудова балконів дозволена на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків, при цьому влаштування дверних прорізів для балконів є саме «елементом перепланування жилого приміщення», а не «якоїсь реконструкції» та, як перепланування згідно ст. 100 , ст. 152 Житлового кодексу, з 2015р. не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. І хоча «прибудова балкону» не стосується квартири №305, але ж пункт 1.4.3 в котре підтверджує відповідність ДБН влаштування дверних прорізів на місці віконних, бо це не призводить до «порушень тривкості... несучих конструкцій будинку», зниження міцності та стійкості будинку в цілому, що витікає з п. 1.4.4 «Правил утримання будинків та при будинкових територій». Дверні прорізи в межах віконного отвору є у квартирах всіх поверхів зазначеного будинку, тобто вказане не може призвести до зниження міцності та стійкості будинку в цілому. Разом з тим, відповідачка зазначила , що влітку 2017 р. стару віконну раму замінено на склопакет, який встановлено зсередини квартири на зазначену позивачами сходинку. Щодо твердження позивачів встановлення на покрівлю бетонних блоків та додаткового навантаження, то як вбачається з пояснень відповідачки, для встановлення склопакета та закріплення грат, по лінії фасаду будинку з метою попередження будь-якого пошкодження покрівлі облаштовано бортик з піноблоку обрано найбільш легкий матеріал для уникнення додаткового навантаження, бортики в інших квартирах облаштовано з цегли , що підтверджено фотосвітлинами № 1,2,3,4,вага одиниці виміру цегли в 4,2 р. більша ніж вага одиниці виміру піноблоку (а.с. 210 - накладна № 37 від 25.07.2017р., п. 14). Водночас, щодо ознак реконструкції, то вказане ніяк не стосується квартири №305, тому що ДБН В.3.2-2-2009 "Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт", затверджено Наказом Мінрегіонбуд України від 22 липня 2009 року N295, на який посилаються позивачі, застосовується для проектування реконструкції і капітального ремонтуодноквартирних і багатоквартирних житлових будинків . Реконструкція житлового будинку - перебудова житлового будинку з метою ... зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі ... у зв'язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій їх елементів, основних техніко-економічних показників(Закон України "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду"). Пункт 8.14, що наводиться Позивачами, стосується проектування реконструкції житлових будинків «зі зміною їх фасадів, яка повинна носити системний характер єдиний для всього будинку...» та ніяк не стосується заміни віконних рам та скління лоджій в окремих квартирах ( що носять системний характер, єдиний для всього будинку). Постанова КМУ від 13 квітня 2011 року N461 затверджує «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та Постанова КМУ від 13 квітня 2011 р. N466, затверджує «Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт», НД визначають механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт ( п. 1. Загальні положення) та Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, який стосується самого визначення будівельних робіт- це роботи з нового будівництва, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації, капітального ремонту (п. 1. 2. Терміни Порядку). Отже, як встановлено у судовому засіданні - «бортики» між зведеними будівельниками цегляними бічними стінами лоджій , на які встановлено склопакети та закріплено грати не потребують прийняття в експлуатацію зазначені «бортики», як закінчений будівництвом об'єкт, оскільки перепланування не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання, після завершення зазначених робіт -введення об'єкта в експлуатацію не потребується , відповідно до ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» від 12.02.2015 р. №191- VIII, ст. 100, 152 Житлового кодексу Української РСР зі змінами. Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України ( про правовий режим самочинного будівництва ) » роз'яснено, що відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта ( зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його габаритів, місця розташування тощо ), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості. Доказів небезпечності або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення вимог протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку матеріали справи не містять, за виключенням фотографій, з яких, однак, достеменно не можливо встановити у якому саме приміщенні вони зроблені, у якомусь зі згаданих нежитлових приміщень № 310 , № 320 та № 309 або у іншому приміщенні і що саме фотографії підтверджують тощо Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про знесення об"єкту самовільного будівництва, визнання недійсним технічний паспорт на квартиру та визнання недійсним реєстрації права власності, оскільки в позовній заяві позивач конкретно не визначив предмету позову, тобто тієї матеріально - правової вимоги, яка має бути адресована відповідачу та з приводу вирішення якої він просить постановити судове рішення, оскільки матеріалами справи не доведено яку саме конструкцію ( або мансарду або терасу або прибудову тощо ) на даху нежитлового будинку по вулиці Драгоманова 31 -в позивач просить знести, не доведено, що влаштування тераси ( або мансарди, конструкції, прибудови тощо ) на покрівлі прибудованого приміщення виконано з істотним відхиленням від проекту забудови зазначеного будинку, з порушенням вимог будівельних норм і правил, і це порушує його права та суперечать санітарно - технічним вимогам і правилам експлуатації або впливає на міцність і безпечність цього об'єкта тощо Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини '' втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне '' ( справа '' Ятрідіс проти Греції ''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише '' на умовах, передбачених законом '', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію '' законів '' ( справа Україна - Тюмень проти України '' ) рішення від 22 листопада 2007 року. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи ( враховуючи державу ), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Відповідно до ч.І ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним», а згідно ст. 319 ЦК України - власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Разом з тим, позивачами зазначено, що вони є співвласниками нежилих приміщень № 310, 320, 309 розташованих на першому поверсі вказаного будинку [ADDRESS], проте свідоцтво про право власності на нежиле приміщення № 309 позивачі не надали і в матеріалах справи відсутнє. Отже, аналізуюч вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачка вчиняла тільки ті дії, які не суперечать законодавству України, відповідають діючим ДБН, не можуть завдавати шкоду правам та інтересам інших осіб, оскільки лоджії квартири №305 засклені суворо в межах фасаду будинку та згідно плану другого поверху будинку, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. У зв"язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір сплачений позивачами при подачі позовних вимог, слід віднести на рахунок держави та не підлягає стягненню з відповідачки. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed