Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати незаконними та скасувати: Накази головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни: № 108 від 24.07.2014 року, № 121 від 12.08.2014 року, № 133 від 05.09.2014 року, № 134 від 05.09.2014 року та № 135 від 05.09.2014 року; поновити його на роботі на посаді завідуючого 7-м відділенням, лікаря - психіатра з 05 вересня 2014 року; стягнути з КЗ Перша ОСЛ м. Ромни на його користь 5000 грн. моральної шкоди, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі, визначеному на день постановлення рішення, 6000 грн. витрат на правову допомогу, пов'язану з вчиненням процесуальних дій поза судовим засіданням (підготування позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог), та у відшкодування витрат на дання правової допомоги в судовому засіданні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що Наказом № 56 від 18.07.2005 року він був прийнятий на роботу з 19.07.2005 року на посаду лікаря-психіатра КЗ Перша ОСЛ, а наказом № 79 від 13.10.2008 року його переведено на посаду завідуючого відділенням № 7 вказаної лікарні. При цьому він продовжував виконувати посадові обов'язки лікаря-психіатра на 0,5 ставки. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 24.07.2014 року № 108 «Про застосування дисциплінарного стягнення» йому оголошена догана за відсутність на робочому місці 17.07.2014 року без поважних причин з 08.00 год. до 09.00 год., який винесено на підставі рапорту про перевірку відпрацювання робочого часу від 17.07.2014 року. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки 17.07.2014 року з 8.00 год. до 9.00 год. він не допускав відсутності на робочому місці без поважних причин, перебував в межах території лікарні та займався виконанням своїх посадових обов'язків, а саме: поблизу керованого ним відділення спілкувався з родичем одного з пацієнтів відділення, який цікавився станом здоров'я хворого, а він в свою чергу з'ясовував додаткову інформацію щодо пацієнта, яка була необхідна для належного лікування, що передбачено п. 3.7 його посадових обов'язків. Під час перевірки за фактом його відсутності у відділенні, перевіряючи були повідомлені працівниками відділення, що він нещодавно вийшов з відділення, знаходиться поблизу, і за необхідності може бути повідомлений про необхідність повернутися до відділення телефоном, але працівника відділення відповіли, що такої потреби немає. Тому вважає, що порушення трудової дисципліни в його діях відсутнє. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 12.08.2014 року № 121 «Щодо аналізу та усунення порушень виконання вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу» пацієнту [PERSON] зав.відділенням № 7 [PERSON]» йому оголошена догана у зв'язку з встановленням виявлених порушень щодо вимог ст.ст. 2,4,5,7,8 Закону України «Про психіатричну допомогу» при виписці з відділення пацієнта [PERSON] Рішення про його виписку він приймав з урахуванням ступеню та тяжкості його психічних розладів, формального відношення до проведення лікування та обстеження хворого він не допускав. Посилання в наказі на те, що [PERSON] був виписаний недообстеженим, не пролікованим в повному обсязі, з неуточненим діагнозом є безпідставним, оскільки всі необхідні обстеження та лікування були проведені в повному обсязі, встановлений діагноз підтверджений в ході лікування. Лікування [PERSON] розпочинала лікар [PERSON], тому їй був відомий його психічний стан і перебіг захворювання. З правової сторони жодної потреби в залученні її до огляду [PERSON] не було, але він запросив [PERSON] для його огляду з метою більшої об'єктивності. Про те, що лікар [PERSON] на час спільного огляду [PERSON] перебувала у відпустці йому відомо не було, тому посилання в наказі на фальсифікацію винесення заключення є безпідставним. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 05.09.2014 року № 133 йому оголошена догана про фальсифікацію підпису члена комісії ЛКК лікаря [PERSON], при вирішенні комісійного питання щодо виписки із відділення пацієнта [PERSON] Вказаний наказ він вважає незаконним, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення. Оскільки наказом № 121 від 12.08.2014 року на нього вже накладено дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни при виписці пацієнта [PERSON], то повторне застосування дисциплінарного стягнення за те ж саме порушення є незаконним. Підпис [PERSON] не підробляв. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 05.09.2014 року № 134 «Щодо виявлення факті та усунення порушень виконання вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу» та надання неправдивої інформації на вимогу Роменського міжрайонного прокурора з приводу госпіталізації, лікування, виписки пацієнта [PERSON] комісією лікарів ЛКК та юрисконсульта закладу» йому оголошена догана за виявлені порушення ст. ст. 4,5,7,11,13 Закону України «Про психіатричну допомогу». В обгрунтування вказаного наказу фактично йдеться посилання на ті ж обставини, що і в обгрунтування наказу від 12.08.2014 року № 121, а саме, що він формально віднісся про проведення лікування та обстеження хворого [PERSON] і виписав останнього із закладу, фальсифікувавши заключення комісії лікарів, згідно пояснення члена комісії [PERSON], остання знаходилася у відпустці. Наказом № 121 від 12.08.2014 року на нього вже накладено дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни при виписці пацієнта [PERSON], тому застосування дисциплінарного стягнення за те ж саме порушення втретє, є незаконним. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 05.09.2014 року № 135 «Щодо встановлення факту грубого порушення виконання своїх функціональних обов'язків зав.7-м відділенням, лікарем [PERSON]» його було звільнено з посади зав. відділенням та з роботи по ст. 40 (пункт 4), за виявлені порушення, систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором, правилами внутрішнього розпорядку. В обгрунтування вказаного наказу головний лікар посилається на те, що ніби то 04.08.2014 року о 2 год. 30 хв. він самовільно зайшов до 7 відділення лікарні і став вимагати від працівників медичного персоналу випустити з відділення серед ночі пацієнта [PERSON], а після їхньої категоричної відмови це зробити, сам вивів [PERSON] на прогулочний майданчик з відділення, звідки останній втік. Вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки в ніч з 03 на 04 серпня 2014 року йому зателефонував працівник чергової зміни та повідомив, що до відділення прийшла дружина [PERSON] разом з працівниками міліції і вимагає побачити свого чоловіка. Прибувши до відділення, він дізнався, що дружина вказаного пацієнта подала заяву до міліції про викладення їхнього сина і хоче поговорити з чоловіком. Пацієнт [PERSON] став збудженим, почав агресивно поводитися, висловлював погрози на її адресу, поводився неадекватно. Щоб заспокоїти пацієнта, він вивів його на прогулочний дворик, який є частиною території 7-го відділення. Іншим чином заспокоїти пацієнта не представилось можливим, тому він прийняв таке рішення, що не суперечить його функціональним обов'язкам. [PERSON] заспокоївся, але раптово штовхнув його і почав тікати. Він відповідно до своїх посадових обов'язків та затвердженої головним лікарем інструкції намагався затримати його, але не зміг. Приблизно о 2 годині, відповідно до своїх посадових обов'язків, зателефонував до Роменського МВ і повідомив про самовільне покидання території лікарні [PERSON] Останній самостійно повернувся до лікувального закладу вранці 04 серпня 2014 року. Вважає, що його звільнення з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку, є незаконними, оскільки оголошення доган, наступне звільнення з роботи здійснені всупереч чинному законодавству з порушенням встановленої процедури. Незаконним оголошенням доган за порушення трудової дисципліни та звільненням з роботи йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в психологічних стражданнях через усвідомлення факту порушення його законних прав та інтересів, у приниженні честі, гідності, престижу, ділової репутації, через необхідність додаткових зусиль для організації своєї роботи та життя. Із таким записом у трудовій книжці він позбавлений можливості працевлаштуватись, так як наявність запису про звільнення та ст. 40 КЗпП України викликає недовіру до нього, а відсутність роботи негативно впливає на матеріальний стан його сім'ї. Виходячи з глибини моральних страждань, характеру порушення його прав та інтересів, моральну шкоду оцінює в 5000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник, який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, [PERSON] позовну заяву підтримали, просили її задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач [PERSON] пояснив, що прізвище родички пацієнта, з якою він розмовляв 17 липня 2014 року зранку, [PERSON], її син періодично лікується у відділенні. Прийшовши на роботу у той день, він знаходився у відділенні приблизно 30 хвилин, потім вийшов і направився на нараду, але його затримала [PERSON]. Під час розмови з нею бачив і комісію, яка виходила з корпусу, але жінка поспішала і він не міг з нею поспілкуватися пізніше. Знає, що була нарада, але за посадовими обов'язами повинен спілкуватися з родичами пацієнтів, місце, де він повинен це робити нормативно не визначено. Дійсно, на нараду не встиг і пояснення у нього відбирали з приводу відсутності на нараді, а не на роботі. По наказу № 121 від 12.08.2014 року, крім обставин, викладених у позові, пояснив, що порушень з його боку щодо виписки [PERSON] не було, пацієнт добровільно прийшов у лікарню і добровільно виписався, написавши заяву про це, після того як з'явилась його дочка і вимагала пояснень з приводу перебування її батька у лікарні, в той час як за станом здоров'я він міг знаходитись вдома та себе обслуговувати без сторонньої допомоги. Це відповідало стану його здоров'я [PERSON] на момент виписки, тому за заявою [PERSON] Він і був виписаний з лікарні, його забрала дочка. Цього пацієнта можливо було виписати і без огляду комісії, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про психіатрічну допомогу", але [PERSON] спочатку була лікуючим лікарем цього пацієнта, бачила його також у день виписки, тому не вважав це зайвим. Прийняв [PERSON] до себе на лікування після виходу 05.06.2014 року з відпустки, погодившись з попереднім діагнозом лікарів [PERSON] та [PERSON], при цьому хворий був у значно кращому стані, ніж під час постановлення діагнозу. Також фактичний стан паієнта не відповідав діагнозу дільничого психіатра, був значно кращий, однак не спростовував діагноз у через те, що при такому захворюванні стан пацієнта може значно покращитись за відносно невеликий термін, а на момент огляду, [PERSON] уже декілька днів проходив лікування. Погоджується, що при такому діагнозі, який був вказаний у направленні, пацієнт навряд чи міг дати доброввільну згоду на лікування, але примусового направлення за рішенням суду до нього застосовано не було, він прийшов сам, а точніше, він поступив у відділення за розпорядженням головного лікаря [PERSON], його привів син. Але з таким діагнозом, як у направленні [PERSON] повинні були помістити у інше відділення. За час нагляду за ним у його стані здоров'я різких змін не було, стан покращувався поступово, тому записів в історію хвороби не робив, а при рівномірному протіканні хвороби запис до історії хвороби вноситься раз на 10 днів. З приводу наказу № 133 від 05.09.2014 року пояснив, що залишив Акт працівникам відділення, щоб лікар [PERSON] його підписала, про те, що вона перебуває у відпустці - не знав, оскільки в день виписки [PERSON] остання була у лікарні, бачила [PERSON], про стан здоров»я пацієнта знала, оскільки була його лікуючим лікарем, погодилась підписати акт. Підпису [PERSON] не підробляв, хоча і не бачив як вона його ставила. Стосовно наказу № 134 від 05.09.2014 року пояснив, що пояснення прокурору надавав, виходячи з історії хвороби [PERSON], на той час висновку комісії не було, взагалі йому не відомо було про створення і засідання комісії під головуванням [PERSON], коли і як воно проводилось. Вважає, що спір з приводу виписки пацієнта [PERSON] виник через те, що є спір за спадщину між дітьми останнього. Було усне розпорядження головного лікаря [PERSON] з приводу цього пацієнта всі питання узгоджувати з ним, але при виписці він цього не зробив, тому і почалось таке переслідування. З приводу наказу про звільнення № 135 від 05.09.2014 року, крім обставин, вказаних у позовній заяві, пояснив, що не припустився порушення трудової дисципліни, вивівши пацієнта [PERSON] на вулицю, оскільки він не знаходився на примусовому лікуванні, отже немає підстав його силоміць утримувати у відділенні, іншим чином заспокоїти його, щоб він не заважав відпочивати іншим пацієнтам, не було можливості. До того ж, як зав.відділенням він має право вирішувати питання на свій розсуд під час неординарних ситуацій. Ознак, які б дозволили застосувати до [PERSON] фізичний примус, передбачених додатком до Інструкції до ЗУ "Про психіатрічну допомогу", [PERSON] не виявляв. Не з'ясовував у медперсоналу, чому не зателефонували черговому лікарю. На наступний день [PERSON] сам з'явився у лікарню і його лікуючий врач Пінчук його виписав. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі угоди, проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснила стосовно наказу № 108 від 24.07.2014 року, що згідно графіка роботи, з яким позивач був ознайомлений, з 8.00 до 8.30 год. він повинен бути присутній на нараді. До того ж у нього є власний кабінет де він і повинен спілкуватись з родичами пацієнтів, оскільки робоче місце [PERSON] - це його робочий кабінет і 7-ме відділення, завідувачем якого він працював, хоча це і не визначено ніяким нормативним документом. 7-ме відділення знаходиться на території лікарні, окремо закріпленої за відділенням території немає. Але відсутність позивача на нараді вважає порушення трудової дисципліни. Щодо наказу № 121 від 12.08.2014 року пояснила, що [PERSON] як лікар, перед випискою пацієнта [PERSON] повинен був провести ряд обстежень, результати яких внести до картки хворого чого він не зробив, а вніс лише запис про виписку хворого. [PERSON] прибув до 1-ї ОСЛ за направленням дільничого лікаря, фактично, його повинні були оформити на примусове лікування, але недосвідчені лікарі, які його приймали, цього не зробили, що підтверджено комісійною перевіркою, згідно висновку якої лікарі [PERSON] і [PERSON] формально підійшли до виконання своїх професійних обов'язків, при цьому догана за це вищевказаним лікарям винесена не була. Дійсно, 2 червня 2014 року [PERSON] у лікарню привів син. Хворий був оглянутий комісією лікарів, яка на той час не вбачала ознак хвороби, які б вказували на необхідність примусового лікування, цей висновок на час виписки пацієнта [PERSON] спростований не був. Не заперечує, що в нормативних актах не визначено обов'язкового комісійного обстеження пацієнта перед випискою. З приводу наказу № 133 від 05.09.2014 року пояснила, що [PERSON] не повинен був виписувати [PERSON] з лікарні без підпису лікаря [PERSON] в акті комісійного обстеження пацієнта, хоча і не було встановлено, що саме [PERSON] підробив підпис, але крім нього ніхто не був у цьому заінтересований. Щодо наказу № 134, то він також відповідає вимогам законодавства. Стосовно наказу № 135 від 05.09.2014 року пояснила, що наказ відповідає вимогам законодавства, позивач допустив грубе порушення трудової дисципліни, оскільки дав вказівку медперсоналу щодо пацієнта [PERSON] про всі випадки повідомляти особисто йому і навмисно відпустив пацієнта з лікарні вночі, чим порушив лікарняний режим. Необхідності викликати завідуючого відділенням під час скандалу, влаштованого цим пацієнтом, не було, також і не було необхідності виводити його на двір. При цьому, незважаючи на відмову медперсоналу відкрити вхідні двері, позивач зробив це сам. Не може пояснити, які конкретно вимоги законодавства порушив при цьому [PERSON], але такі його дії не відповідають загальноприйнятій практиці. Взагалі погоджується, що всі накази написані не досконало, але відповідають дійсності, оскільки своєю поведінкою позивач порушував вимоги законодавства та посадової інструкції, тому накази є цілком законними, отже моральної шкоди діями лікарні позивачеві не завдано. Третя особа: головний лікар КЗ Перша ОСЛ м. Ромни [PERSON] проти позову заперечує, пояснив, стосовно наказу № 108 від 24.07.2014 року, що позивач вже неодноразово не з'являвся на наради, тому була створена комісія, яка перевірила присутність позивача на роботі і склала про акт, де зафіксували, що до 9.00 год. позивача на роботі не було. Не заперечує, що хтось з персоналу 7-го відділення повідомляв, що бачив [PERSON] у відділення близько 8-ї години, однак на нараду він не з'явився і не попередив про те, що не буде присутнім з поважних причин. Нарада проводиться в актовому залі, який знаходиться не в приміщенні 7-го відділення. Щодо наказу № 121 від 12.08.2014 року пояснив, що відповідно до Наказу № 226 за 1998 рік МОЗ пацієнт [PERSON] потребував примусового лікування, що і було підтверджено висновком комісії , створеної наказом № 116 від 07.08.2014 року. До того ж, відповідно до ст. 18 ЗУ "Про психіатричну допомогу" добровільна госпіталізація проводиться при усвідомленій згоді, яку [PERSON], при такому стані психічного здоров'я, дати не міг. Вважає, що [PERSON], помітивши різницю у записах про стан здоров'я пацієнта, внесеними попередніми лікарями, з фактичним станом здоров'я [PERSON] повинен був узгодити це питання з іншими лікарями або керівництвом, вважає, що такі вимоги мітяться в ст. 13 та 27 ЗУ "Про психіатричну допомогу". Крім того, своїми діями щодо виписки [PERSON] лікар [PERSON] порушив вимоги наказу МОЗ України № 271 за 2000 рік Про затвердження клінічних протоколів... про критерії діагностики", про що є висновок комісії лікарів, яка перевірила правильність виписки на підставі медичної карти хворого, самого [PERSON] не обстежували. Які конкретно пункти цих наказів порушено діями [PERSON], пояснити не може. Вважає, що [PERSON] страждав на "слабоумство", яке належить до тяжких психічних захворювань. Такий висновок робить з Денників від 2 та 4 червня, а саме "грубо орієнтований" та "пам'ять та інтелект знижені" - відповідно. При цьому пояснив, що ці ознаки не беззаперечно є ознакою слабоумства, а, залежно від рівня зниження. Син [PERSON] написав на нього як головного лікаря 12 скарг за неправомірну виписку, по деяким з них були відкриті кримінальні провадження стосовно його як головного лікаря, а потім уже була створена комісія, яка перевіряла правомірність виписки та накладено дисциплінарне стягнення на [PERSON] Не заперечує, що члени комісії безпосередньо підпорядковані йому як головному лікарю. Відомостей про те, що [PERSON] знаходиться на лікуванні в іншій лікарні з приводу психічного захворювання не має, також і про звернення останнього за психіатричною допомогою. З приводу наказу № 133 від 05.09.2014 року пояснив, що вважає його законним, оскільки лікар [PERSON] його не підписувала. Стосовно наказу № 134 від 05.09.2014 року пояснив, що наказ про створення комісії у складі голови [PERSON], лікарів [PERSON], [PERSON], юрисконсульта та ін., яка і дала висновок про неправильність виписки. Тобто порушення трудової дисципліни [PERSON] В даному випадку є те, що він надав неправдиву відповідь на запит прокурора, хоча висновку комісії на той час не було. Про наказ № 135 від 05.09.2014 року пояснив, що своїми діями [PERSON] грубо порушив вимоги ст. 18 Закону України "Про психіатричну допомогу", оскільки, виписуючи з відділення [PERSON] він повинен був зробити про це запис у картці хворого. Взагалі, з наявним у [PERSON] діагнозом позивач не повинен був його виписувати, у нього було тяжке психічне захворювання. Дійсно, [PERSON] був збуджений, вчинив скандал у відділенні, але координувати усі дії по відділенню повинен був черговий лікар згідно інструкції, у випадку, якщо він не впорається, повинен телефонувати йому як головному лікарю, або начмеду, а [PERSON] не мав права приїжджати у відділення вночі. Пацієнт у лікарню не повернувся, лікуючий лікар Пінчук виписав його без огляду за порушення режиму. При цьому пояснив, що 1-ша ОСЛ відноситься до загального типу психіатричних лікарень, заборони виходити з приміщення відділення для хворих немає, але з урахуванням діагнозу [PERSON] - тяжкого психічного розладу, його не можна було виводити з відділення. Повернути до лікарні хворого [PERSON] не намагались, бо з Конотопського ВЦ № 130 поступила інформація, що він знаходиться в установі, у нього "такі надумані діагнози", Пінчук невірно встановив діагноз. Зробили аналіз історії хвороби [PERSON] і зрозуміли, що не було необхідності його шукати, у нього були не страшні психічні розлади, які торкались особистості. Таким чином усі накази винесені законно, тому моральної шкоди позивачу не завдано. Таким чином, між сторонами склалися трудові правовідносини, які регулюються законодавством про працю. Згідно витягу з наказу № 56 від 18.07.2005 року [PERSON] прийнятий на посаду лікаря - психіатра 12 відділення КЗ Перша обласна спеціалізована лікарня з 19.07.2005 року (а.с.8). Згідно витягу з наказу № 79 від 13.10.2008 року [PERSON] переведений на посаду завідуючого 7 відділенням з 13.10.2008 року (а.с.9). Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 24.07.2014 року № 108 «Про застосування дисциплінарного стягнення» [PERSON] оголошена догана за відсутність на робочому місці 17.07.2014 року без поважних причин з 08.00 год. до 09.00 год. Згідно п. 4 бухгалтерії утримати із заробітної плати [PERSON] нарахування за одну годину відсутності на робочому місці (а.с. 10). Підставою для винесення наказу став рапорт про перевірку відпрацювання робочого часу від 17.07.2014 року, складений комісією у складі начальника відділу кадрів [PERSON], бухгалтера [PERSON], бухгалтера [PERSON] (а.с. 40). Відповідно до ст. 149 ч. 1, ч. 3 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поряд з іншими обставинами при обранні виду стягнення. З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що стосовно відсутності на оперативній нараді, то в цей час він знаходився у відділенні, де проводив консультативну бесіду з рідними одного з пацієнтів (а.с. 39). Свідок [PERSON] пояснила, що один з її синів лікувався у 7-му відділенні з початку липня до середини серпня 2014 року. 17 липня 2014 року провідувала зранку свого сина [PERSON] у відділенні, запам'ятала цей день, бо наступного дня у другого сина були іменини і вона не могла прийти у лікарню. Прийшла близько 8-ї ранку, поспішала, бо потрібно було ще навідати пожилу матір. Спілкувались зі [PERSON] на території лікарні 15-20 хвилин, бо син у дуже незадовільному стані, у нього був період загострення. Бачила, що ходили по території люди в халатах. Свідки з боку відповідача: начальник відділу кадрів [PERSON] пояснила, що 17.07.2014 року від в.о. начмеда [PERSON] надійшла інформація, що [PERSON] був відсутній на нараді, тому була створена комісія для перевірки працівників на робочих місцях. [PERSON] у відділенні не було, хтось один з медпрацівників сказав, що він заходив у відділення близько 8-ї години, привітався і вийшов. При перевірці не телефонували [PERSON] і не з'ясовували, де він знаходиться, вже пізніше по телефону запропонували написати пояснення, які він надав лише наступного дня після обіду, зазначивши, що був відсутній на нараді, бо спілкувався з родичами пацієнта. Не заперечує, що відповідно посадових обов'язків зав відділенням може знаходитись і поза межами відділення. Вважає, що спілкування з родичами пацієнтів поважна причина, але поважність чи неповажність причин визначає головний лікар. Аналогічні пояснення дала свідок [PERSON] Свідки з боку відповідача [PERSON], яка працює палатною медсестрою 7-го відділення та [PERSON] та [PERSON], які працюють молодшими медсестрами 7-го відділення, кожна окремо, пояснили, що не бачили як зав відділенням [PERSON] заходив у відділення близько восьмої години ранку, але біля входу знаходиться лише чергова медсестра і інші могли позивача просто не бачити. Такі пояснення свідків відповідача не спростовують доводи позивача про те, що він на початку робочого дня заходив у відділення. До завдань та обов'язків завідуючого відділенням, в тому числі, належить: організація лікувально-профілактичної та адміністративно-господарської діяльності підрозділу, співпраця з іншими підрозділами закладу, забезпечення надання якісної медичної допомоги населенню, відповідно до п. 2, розділу ІІ Посадової інструкції завідуючого 7-м відділенням [PERSON] (а.с. 41-42). Відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією підприємства або об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу. Об'єктом, де відповідно до трудових обов'язків [PERSON] повинен виконувати доручену йому роботу у даному випадку є території КЗ Перша ОСЛ м. Ромни. Відсутність позивача з 8.00 до 9.00 на території медичного закладу відповідачем не доведена, при винесенні дисциплінарного стягнення не врахована поважність відсутності [PERSON] на нараді, тому наказ № 108 від 24.08.2014 року підлягає скасуванню, а заробітна плата за годину роботи утримана на підставі цього наказу, яка, виходячи з денного заробітку (236 грн. 94 коп. : 8 год) 26 грн. 62 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача та третьої особи, що згідно графіка [PERSON] повинен був знаходитись на нараді, а його відсутність і є порушенням трудової дисципліни, виходячи з того, що Графік роботи на тиждень 2013 рік. При цьому не зрозуміла точна дата його затвердження у зв'язку з виправленням, відомостей про пролонгацію дії графіку відповідачем не надано (а.с. 106-107). Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 12.08.2014 р. № 121 «Щодо аналізу та усунення порушень виконання вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу» пацієнту [PERSON] зав. відділенням № 7 [PERSON]» позивачеві оголошена догана в зв'язку з встановленням виявлених порушень щодо вимог ст.ст. 2, 4, 5, 7, 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» (а.с. 11-13). Аналізуючи вказані статті Закону суд не вбачає в діях [PERSON] щодо виписки пацієнта виходячи з наступного: Стаття 2. «Законодавство України про психіатричну допомогу» містить загальні відомості про нормативні акти, якими регулюється процес надання психіатричної допомоги. Представник відповідача та третя особа [PERSON] не надали пояснень, в чому конкретно полягає порушення ст. 2 діями позивача. Також не визначено з боку відповідачу чому конкретно полягали порушення ст. 5 Закону, яка визначає державні гарантії щодо забезпечення психіатричною допомогою та соціального захисту осіб, які страждають на психічні розлади. Стаття 4 визначає, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 7 встановлює вимоги щодо діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад Діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Методи діагностики та лікування і лікарські засоби, дозволені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, застосовуються лише з діагностичною та лікувальною метою відповідно до характеру психічних розладів і не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Методи діагностики та лікування і лікарські засоби, що становлять підвищений ризик для здоров'я особи, якій надається психіатрична допомога, застосовуються за призначенням і під контролем комісії лікарів-психіатрів: за усвідомленою згодою особи; щодо особи віком до 14 років (малолітньої особи) - за згодою її батьків чи іншого законного представника; щодо особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, - за згодою її законного представника. Перелік методів діагностики та лікування і лікарських засобів, що становлять підвищений ризик для здоров'я особи, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Стаття 8 визначає вимоги щодо забезпечення безпеки надання психіатричної допомоги та запобігання небезпечним діянням з боку осіб, які страждають на психічні розлади. Суд не вбачає в діях [PERSON] при виписці пацієнта [PERSON] порушення вимог вищенаведених статей, оскільки негуманного, такого, що порушує права пацієнта [PERSON], та порушення інших принципів надання психіатричної допомоги [PERSON] відповідачем не доведено. Підстав для комісійного призначення лікування [PERSON] відповідно до ч. 4 ст. 7 ЗУ «Про психіатричну допомогу» не встановлено. В той час, відповідно до ч. 2 цієї статті методи діагностики та лікування і лікарські засоби … не можуть призначатися для покарання особи, яка страждає на психічний розлад, або в інтересах інших осіб. Як вбачається з наказу № 121 хворий [PERSON] поступив у лікарню у супроводі сина, а забирала його з лікарні дочка, яка пояснила при цьому, що брат навмисно тримає батька у лікарні, хоча він сам може себе обслуговувати, оскільки між ними є спір за спадщину. Про цю обставину пояснив у судовому засіданні позивач і не заперечував третя особа. Отже [PERSON] виконав вимоги даної статті, виписавши пацієнта у зв'язку з заявою пацієнта. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 18 ЗУ "Про психіатричну допомогу" Виписка з психіатричного закладу здійснюється у разі завершення обстеження чи експертизи психічного стану особи або видужання особи чи такої зміни стану її психічного здоров'я, що не потребує подальшого лікування в стаціонарних умовах. Виписка особи, добровільно госпіталізованої до психіатричного закладу, здійснюється за письмовою заявою цієї особи або її законного представника чи за рішенням лікаря-психіатра. Особі, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу добровільно, або її законному представнику може бути відмовлено у виписці цієї особи з психіатричного закладу, якщо комісією лікарів-психіатрів будуть встановлені підстави госпіталізації в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону. У цьому випадку питання про госпіталізацію особи в примусовому порядку, продовження госпіталізації та виписка вирішуються відповідно до статей 16 і 17, частин другої та третьої статті 22 цього Закону та частини третьої цієї статті. П. 3 наказу № 121 «Районному психіатру [PERSON] в найкоротший термін, враховуючи реальний стан пацієнта [PERSON] узгодити з ним щодо можливості його обстеження, діагностики, призначення лікування та вирішення соціальної допомоги», однак ніяких відомостей щодо виконання цього наказу представником відповідача та третьою особою не надано. Тобто неправомірність виписки внаслідок невірно визначеного діагнозу за результатами повторного обстеження [PERSON] не встановлено. В той час, як комісія лікарів, створена на підставі наказу № 116 від 07.08.2014 року зробила висновок про формальний підхід до встановлення діагнозу без обстеження хворого [PERSON] на підставі діагнозу, вказаного у направленні та медичній карті хворого, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про психіатричну допомогу». При цьому до складу комісії входив також юрисконсульт, який взагалі не має медичної освіти. Також суд відхиляє пояснення третьої особи про те, що [PERSON] за станом здоров»я не міг усвідомлено дати згоду на госпіталізацію, оскільки таке твердження спростовується даними медичної карти стаціонарного хворого № 1448/14 від 02.06.14р. 15.40, на яку йде посилання в наказі і де зазначено, крім іншого, що «під час бесіди дає згоду на обстеження та лікування» (а.с. 11). Свідок [PERSON], який був головою комісії підтвердив, що висновок робився на підставі меддокументації без огляду пацієнта. На підставі викладеного суд вважає, що підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у даному випадку не було, отже наказ підлягає скасуванню. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 05.09.2014 р. № 133 «Щодо аналізу та усунення порушень вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу» пацієнту [PERSON] зав. відділенням № 7 [PERSON]» позивачу оголошена догана за фальсифікацію підпису члена комісії ЛКК лікаря [PERSON] при вирішенні комісійного питання щодо виписки із відділення пацієнта [PERSON] (а.с. 25-27). Висновок про фальсифікацію підпису зроблено комісією лікарів ( а.с. 46-47) на підставі того, що під час підписання документу лікар [PERSON], згідно її пояснювальної записки (а.с. 48), знаходилась у відпустці. При цьому ніяких спеціальних досліджень (експертиз) підписів [PERSON] та [PERSON] не проводилось, що визнали учасники судового засідання. Доказів того, що саме [PERSON] підробив підпис суду не надано, висновок зробили, виходячи з того, що позивач був у цьому заінтересований. Отже наказ № 133 від 05.09.2014 року є безпідставним, оскільки заснований на припущеннях, тому підлягає скасуванню. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 05.09.2014 р. № 134 «Щодо виявлення фактів та усунення порушень виконання вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу» та надання неправдивої інформації на вимогу Роменського міжрайонного прокурора з приводу госпіталізації, лікування, виписки пацієнта [PERSON] комісією лікарів ЛКК та юрисконсульта закладу» [PERSON] оголошена догана за виявлені порушення вимог чинного законодавства, а саме Закону України «Про психіатричну допомогу» ст.ст. 4, 5, 7, 11, 13 - на основі не згоди, а усвідомленої згоди, що є вкрай грубим порушенням виконання вимог чинного законодавства, порушень, які наступили внаслідок надання неправдивої інформації закладом щодо звернень: Роменського міськрайонного прокурора, управління охорони здоров'я, заявника сина [PERSON], які стали наслідком неправдивого висновку - заключення комісії в складі: заступника головного лікаря з медичних питань [PERSON], зав. 7-м відділенням, лікаря [PERSON] та юрисконсульта закладу [PERSON] (а.с. 25-27). Вивчивши норми закону, на які відповідач посилається у наказі, суд вважає, що їх застосування в обгрунтування наказу є безпідставними, оскільки ці норми стосуються надання психіатричної допомоги і не регламентують порядок надання інформації на запити прокурора чи інших органів державної влади. При цьому, відповідно до Наказу № 116 від 07.08.2014 року створено комісію на виконання вимог звернення слідчого СВ Роменського УМВС України в Сумській області (а.с. 45), а коли саме комісією зроблено висновок щодо перевірки з приводу госпіталізації, лікування та виписки [PERSON] відомостей у висновку немає, дата складання не зазначена ( а.с. 45-46). При цьому, позивач пояснив, що відповідь на запит прокурора давали, виходячи з меддокументації, а висновку комісії на той час ще не було, він вважав і вважає на даний час, що його дії щодо виписки і лікування пацієнта правомірні, відповідь він надав правдиву. Крім нього на цій підставі до дисциплінарної відповідальності також були притягнуті лікар [PERSON] та юрисконсульт [PERSON], які також оскаржують дисциплінарне стягнення у суді. Третя особа [PERSON] підтвердив, що відповідь дійсно була надана до складання висновку комісією про формальний підхід до лікування [PERSON], також підтвердив, що на час видання наказу № 116 щодо створення комісії відносно нього як головного лікаря була порушена кримінальна справа по заяві сина [PERSON], при цьому заперечує, що між порушенням відносно нього кримінальної справи та винесенням наказів № 121, 133, 134 щодо виписки [PERSON], винесеними 12.08.2014 року та 05.09.2014 року відповідно, є зв'язок. Суд вважає такі пояснення третьої особи неправдивими, враховуючи обставини їх винесення та істотний проміжок часу між фактичною випискою 11 червня 2014 року пацієнта [PERSON] та виданням наказів відносно цього, враховуючи, що даних про те, що [PERSON] повторно звертався за лікуванням чи до нього було після виписки застосовано примусове лікування, або інших даних про незадовільний стан його здоров'я, не було. Судом встановлено, що на виконання наказу головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни № 116 від 07.08.2014 року, винесено у зв'язку з запитом слідчого Роменського МВ з приводу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014200100000976 [PERSON], комісією ЛКК було проведено аналіз з приводу госпіталізації, лікування, виписки пацієнта [PERSON] Згідно висновку комісії ЛКК лікар [PERSON] формально підійшла до питання госпіталізації гр. [PERSON] до лікувального закладу (не врахувала заяви сина хворого, дані огляду дільничним психіатром та недооцінила психічний стан при госпіталізації). Лікуючий лікар [PERSON] не врахувала огляд лікаря - психіатра [PERSON], а скористалася оглядом чергового лікаря [PERSON] та не прийняла по своїй недосвідченості хворого [PERSON], за згодою пацієнта. Завідуючий 7-м відділенням [PERSON] формально віднісся до проведення лікування, обстеження хворого [PERSON] не врахував відсутність раду допоміжних обстежень, не представив для засідання ЛКК для уточнення діагнозу виписок хворого із відділення особі, яка не здійснювала догляд та нагляд за хворим до поступлення в лікувальний заклад та сфальсифікував запис огляду комісії лікарів 11.06.2014 р. при виписці хворого з відділення, підробивши підпис лікаря [PERSON], яка в це момент була у тарифній відпустці (а.с.45-47). Висновок було покладено в обгрунтування наказів № 121, 133, 134. З пояснювальної записки лікаря [PERSON] вбачається, що вона по своїй неосвідченості не врахувала направлення рай.психіатра, а спираючись на огляд чергового лікаря, формально поставилась до госпіталізації [PERSON] (а.с. 48). З пояснювальної та висновку комісії лікарів, у складанні якого брала участь і сама лікар [PERSON], тобто перевіряла свою роботу, вбачається недостатність кваліфікації [PERSON] як лікаря, що могло бути підставою для її звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП, але натомість до неї, як і до лікаря [PERSON] Взагалі не було застосовано ніякого дисциплінарного стягнення. Про причини вибіркового застосування дисциплінарного стягнення лише до [PERSON] при встановленні порушень х боку трьох лікарів-психіатрів представник відповідача та третя особа пояснити не змогли. Такі дії з боку відповідача порушують вимоги ст. 2-1 КЗпП. На підставі викладеного наказ № 134 від 05.09.2014 року слід визнати незаконним та скасувати. Наказом головного лікаря КЗ Перша ОСЛ м. Ромни від 05.09.2014 р. № 135 «Щодо встановлення факту грубого порушення виконання своїх функціональних обов'язків зав. 7-м відділенням, лікарем [PERSON]» позивача було звільнено з посади зав. 7 відділенням та з роботи по статті 40, пункт 3 за виявлені порушення, систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором, правилами внутрішнього розпорядку (а.с.31-32). В обгрунтування наказу покладено втечу пацієнта [PERSON] з 7-го відділення. Суд не вбачає грубого порушення трудової дисципліни з боку позивача виходячи з наступного. Свідки з боку відповідача [PERSON], яка працює палатною медсестрою 7-го відділення та [PERSON] та [PERSON], які працюють молодшими медсестрами 7-го відділення, кожна окремо, пояснили, що [PERSON] знаходився на лікуванні у відділенні майже рік, при цьому було усне розпорядження [PERSON], щоб стосовно цього пацієнта доповідали особисто йому, тому позивача і викликали в ніч з 3 на 4 серпня, коли [PERSON] прийшов у відділення і почав буянити, чим заважав відпочивати іншим хворим. На зауваження не реагував, навіть, коли з'явився у відділенні [PERSON], продовжував кричати та погрожувати медперсоналу. Потім вони все ж таки зайшли у кабінет лікаря, коли вийшли через декілька хвили, [PERSON] вже дещо заспокоївся, але був знервований. Тоді [PERSON] сказав відкрити вхідні двері, на що медсестри не погодились і він відкрив двері сам та разом з [PERSON] вийшов на вулицю, хоча було близько 2.30 год. ночі. Через деякий час лікар повернувся один і сказав, що [PERSON] утік. Яким чином можна було заспокоїти пацієнта не виводячи на вулицю і не заважаючи відпочивати іншим хворим - не знають. Звернення про звільнення зав.відділенням [PERSON] Писали після інцеденту з [PERSON], оскільки вирішили, що його втечу позивач хоче списати на них, вирішили це з його слів :"Скажемо, що втік через дворик", до цього претензій до нього з боку медперсоналу не було за весь час роботи. Однак, пояснення свідків не спростовують висновок суду про відсутність у діях [PERSON] грубого порушення трудової дисципліни зі слідуючих мотивів. Відповідно до п. 1, п. 2.2 посадової інструкції завідуючого 7-м відділенням, основним завданням завідуючого відділенням є координація: діяльності лікарів, контроль за роботою старшої медсестри та забезпечення високої якості лікувально-діагностичного процесу, повноцінного обслуговування хворих, належного догляду за ними (п.1). (а.с. 41-42). Згідно п. 1 посадової інструкції лікаря-психіатра 7-го відділення основним завданням в діяльності лікаря-психіатра є безпосереднє надання пацієнтові стаціонарної психіатричної допомоги та медичної лікарської допомоги встановленого рівня, організація належного нагляду, догляду та реабілітації пацієнта, захист його прав, законних інтересів при наданні стаціонарної медичної допомоги у лікарні (49-53). Заборони завідуючому відділення перебувати у відділенні вночі не під час чергування інструкціями не встановлено. Статтею 63 КВК України визначено порядок медичного обслуговування засуджених до обмеження волі, частиною 2 якої встановлено, що направлення засуджених до лікувальних закладів визначається згідно з порядком обслуговування населення установами охорони здоров'я. Зі змісту сатті вбачається, що ніяких додаткових обмежень засудженим до обмеження волі, порівняно з іншим населенням під час перебування у лікувальному закладі не встановлено. В той час як ст. 4 ЗУ "Про психіатричну допомогу" передбачено, що лікування повинно проводитись з мінімальними соціально-правовими обмеженнями, а ч. 1 ст. 8, що психіатрична допомога надається в найменш обмежених умовах, що забезпечують безпеку особи та інших осіб, при додержанні прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога. [PERSON] не був направлений до медичного закладу у примусовому порядку, що визнали сторони та підтверджено довідкою КЗ Перша ОСЛ від 26.12.2013 року про те, що [PERSON] має право покидати лікувальний заклад з дозволу завідуючого відділенням (а.с. 90). При цьому суд вважає можливим врахувати документ як доказ за відсутності підпису осіб, оскільки він міститься на бланку лікарні, та його копія засвідчена відповідачем. З висновку про результати заяви (скарги, повідомлення) від 26 серпня 2014 року, винесеного по факту неналежного виконання службових обов'язків персоналом Першої ОСЛ м. Ромни, яка зареєстрована в ЖЕО за № 4210 від 18.08.2014 року, вбачається, що в ході перевірки фактів чи обставин, які б чітко вказували на ознаки злочину, передбаченого ст. 367 КК України в діях посадових осіб Першої ОСЛ КЗ Сумської обласної ради встановлено не було, ознак іншого кримінального чи адміністративного правопорушень також виявлено не було (а.с. 33). П. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачає звільнення за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. П. 23. Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Враховуючи, що суд визнав попередні дисциплінарні стягнення незаконними та не вбачає в діях [PERSON] одноразового грубого порушення трудової дисципліни щодо втечі з відділення [PERSON] Суд вважає за необхідне поновити позивача на посаді зав. 7-м відділенням КЗ 1 ОСЛ з 5 вересня 2014 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки про заробітну плату, середньомісячний заробіток позивача складає 4975 грн. 74 коп., одноденний - 236 грн. 94 коп. (а.с. 105). Станом на 17 грудня 2014 року час вимушеного прогулу складає 74 дні, отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 17533грн. 56 коп. (236,94 х 74) за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власник зобов'язаний відшкодувати працівникові заподіяну моральну шкоду. Згідно ст. 23 ЦК України: "Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості." Суд вважає, що у зв'язку із незаконним звільненням позивача та незаконним застосуванням до нього дисциплінарних стягнень, останньому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що відсутність необхідних коштів вимагала від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та негативно впливали на його ділову репутацію як лікаря та керівника відділеннм. З врахуванням, вимог розумності і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути на відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 2000 грн. Позов про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. не знайшов свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивач не надав доказів, які б стверджували заподіяння йому моральної шкоди в більшому розмірі. Позивач поніс витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката. Розмір витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн., що підтверджується квитанціями про оплату правової допомоги (а.с. 15, 34), сплачених представнику [PERSON], які підлягають стягненню з відповідача частково в розмірі 600 грн. з урахуванням обсягу підготованих процесуальних документів. Судом встановлено, що [PERSON] як представником позивача [PERSON] по даній справі було витрачено 10 год. 06 хв. часу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні. Розмір мінімальної заробітної плати з 1 жовтня 2014 року становить 1301 грн., відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік». Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати, понесені за участь представника у судовому засіданні в сумі 5256 грн. 04 коп. (1301 грн. х 40 % = 520 грн. 40 коп. за годину; 520. 40 грн.: 60 хвилин = 8грн. 67 коп. за хвилину, (10 годин х 520.40 грн. + 4 хвилини х 8 грн. 67 коп. = 5204 грн.00 коп. + 52 грн. 04 коп. = 5256 грн. 04 коп.)). Отже, на підставі ст. 88 ЦПК України на користь позивача слід стягнути витрати, понесені з наданням правової допомоги за участь представника у судовому засіданні, у розмірі 5856 грн. 04 коп. та в дохід держави 243 грн. 60 коп. за вимогу немайнового характеру про визнання наказів незаконними та поновлення на роботі та 243 грн. 60 коп. за позовні вимоги майнового характеру про стягнення коштів та відшкодування шкоди, загалом - 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved