Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Представник позивача ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 15.03.2018 представник АТ «Дельта Банк» звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 73,30кв.м., житловою площею 44,00кв.м., за адресою: [ADDRESS] . До заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було додано всі передбачені законом документи, які необхідні для здійснення державної реєстрації, зокрема договір іпотеки № 60862 від 10.08.2007, листи вимоги та повідомлення про вручення поштового відправлення. 21.03.2018 державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обмежень за № 40237905. Представник позивача вважає рішення державного реєстратора протиправним, оскільки його дії прямо суперечать засадам державної реєстрації прав, які передбачені законом. У зв`язку з викладеним представник позивача просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21.03.2018 за №40237905, яке було прийнято державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 08.10.2018 справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської місцевої ради Микитенко Олени Віталіївни, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії передано за підсудністю в Деснянський районний суд міста Києва. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.01.2019 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 11.02.2019 до суду надійшов відзив від Представника державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гулевич М.С. відповідно до якого зазначено, що дійсно 21.03.2018 державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обмежень за №40237905. Оскільки, відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 11196484000 позичальнику [PERSON] надано кредитні кошти (кредит) у іноземній валюті, а 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте нерухоме майно. У зв`язку з викладеним представник відповідача [PERSON] вважає, що рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21.03.2018 за №40237905 законне та не підлягає скасуванню. 15.07.2019 від представника позивача ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Савчак Я.О. надійшли додаткові пояснення відповідно до яких зазначено, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Дельта Банк» буде здійснена за згодою іпотекодавців, що висловлена у пункті 2.1.1, 5.1 договору іпотеки (сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором), а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Установивши, що для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, АТ «Дельта Банк» надали державному реєстратору всі необхідні документи, а тому відсутні підстави для відмови у державній реєстрації. 08.10.2019 в судовому засіданні за клопотанням представника позивача Савчак Я.О. залучено в якості третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 27.11.2019 до суду надійшли додаткові пояснення від Представника державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гулевич М.С. відповідно до яких зазначено, що позивачем додано лист-вимогу від 20.09.2017 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу. Як вбачається із поданих документів, позивач направляв на адресу іпотекодавця рекомендоване повідомлення. Однак, підпис на рекомендованому повідомленні про вручення вимоги є відмінним від підпису [PERSON] поставленим у договорі про надання споживчого кредиту №11196484000. Із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, доданого позивачем до матеріалів справи, не зрозуміло ким отримано поштове відправлення та його зміст. Таким чином, залишається не підтвердженим той факт, що іпотекодавцем дійсно було отримано лист-вимогу від іпотекодержателя. 21.04.2020 до суду надійшли пояснення від представника-адвоката Осадчої К.О., яка представляє інтереси третьої особи [PERSON] відповідно до яких зазначено, що [PERSON] та інші треті особи є співвласниками квартири [ADDRESS] . Вказана квартира єдине житло третіх осіб. Співвласників квартири не було повідомлено про зміну кредитора та іпотекодержателя, не було надано копій підтверджуючих документів. Крім того, не було отримано письмової вимоги у відповідності до п. 61 Постанови КМУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки». На підставі вищевикладеного, з метою недопущення порушення прав третіх осіб, як власників нерухомого майно на яке претендує позивач, особа яка не є іпотекодержателем цього майна, а також враховуючи Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» просить суд відмовити в позовних вимогах. Представник позивача Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Савчак Я.О. 08.05.2019, 08.10.2019, 14.01.2020 в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. В матеріалах справи міститься клопотання від представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити. Представники державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Микитенко О.В. та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Гулевич М.С. та Глущенко А.М. 19.03.2019 в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в реєстраційній справі та на обставини, які викладені в відзиві. Представник третьої особи Осадча К.О., яка представляє інтереси [PERSON] 12.03.2020 в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в поясненнях. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судові засідання не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 10.08.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11196484000. Відповідно до пункту 1.1. договору про надання споживчого кредиту №11196484000 від 10.08.2007, Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у доларах США в сумі 95000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 479450,00грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. 10.08.2007 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки № 60862. Відповідно до пункту 1.1. договору іпотеки № 60862 від 10.08.2007 іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру, загальною площею -73,30кв.м., житловою площею - 44,00кв.м., що належить Іпотекодавцям на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно із п. 5 Договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з зазначених в цьому договорі способів звернення стягнення на предмет Іпотеки. У разі настання обстави, зазначених в п.4.1 цього договору іпотеки, Іпотекадержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцям повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, в повідомлені зазначається, який із способів задоволення вимог іпотеко держателя, що передбачені ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотеко держателем для задоволення своїх вимог. 08.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «УкрСибанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. 20.09.2017 представник АТ «Дельта Банк» направив лист - вимогу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про дострокове погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11196484000 від 10.08.2007. 15.03.2018 представник АТ «Дельта Банк» звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо державної реєстрації права власності на квартиру, загальною площею 73,30кв.м., житловою площею 44,00кв.м., за адресою: [ADDRESS] . 21.03.2018 державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] було винесено рішення про відмову АТ «Дельта Банк» у державній реєстрації прав та їх обмежень за №40237905. Підставою відмови було встановлено, що документи, які були подані для проведення державної реєстрації прав не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Крім того, державним реєстратором було встановлено, що договір про надання споживчого кредиту № 11196484000 від 10.08.2007 наданий в іноземній валюті, і тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України, та за умови, що таке майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України, передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Процедура, передбачена законом для переоформлення права власності на предмет іпотеки з іпотекодавця на іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження наступна. Встановлюється факт невиконання іпотечного та кредитного договорів. Іпотекодавець в порядку, передбаченому ст. 35 ЗУ "Про іпотеку" повинен направити іпотекодавцю вимогу про усунення порушень вимог договору іпотеки, кредитного договору і вичекати 30 днів. Якщо не відновились виконання договірних зобов`язань, у іпотекодержателя виникає право оформити право власності на предмет іпотеки на себе, або відчужити предмет іпотеки від свого імені третій особі. Це право передбачене ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме та їх обтяжень врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004року. Відповідно до ст. 10 Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; нотаріус; державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна передбачена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868. Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових в нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визначення підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право корис: (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власної речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Стаття 11 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», регламентує, що Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пункт 15 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Поставною Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 за №868, передбачає, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: -обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); -повноважень заявника; -відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; -наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; -наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Відповідно до підпунктів 1,2 пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпогекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Згідно із п.1 ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, проводиться на підставі відповідного договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та документів, визначених в пп.1, 2 п.61 Порядку. Документами які слід подавати відповідно до пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень можуть бути: повідомлення про вручення цінного листа із вимогою та правильно зазначеною адресою іпотекодавця та фіскальний чек про оплату поштових послуг за направлення цього повідомлення. Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає підстави для відмови в державній реєстрації прав: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. 2. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. 3. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується у разі: 1) наявності помилки в Державному земельному кадастрі, що виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки, невідповідність меж земельної ділянки, зазначених у Державному реєстрі земель, її дійсним межам); 2) невідповідності площі земельної ділянки, зазначеної в Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення); 3) невідповідності відомостей про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на неї, якщо така невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру про земельну ділянку після оформлення документа, що є підставою для виникнення відповідного речового права на земельну ділянку. У такому разі пріоритет мають відомості Державного земельного кадастру; 4) зміни найменування акціонерного товариства у зв`язку із зміною типу акціонерного товариства або перетворенням акціонерного товариства в інше господарське товариство. 4. Відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: 1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав за особою, щодо якої або щодо майна якої наявні обтяження у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав; 3) державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону; 4) державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно (крім іпотеки); 5) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава; 6) державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину; 7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України "Про іпотеку". Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. 5. Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена. Як беззаперечно установлено судом, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на виконання п.5 договору іпотеки не отримували рекомендований листом іпотекодавцям з повідомленням про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому зазначався спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачений ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», згоди на відчуження свого майна не надавали, в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази. Крім того судом встановлено, що квартира загальною площею 73,30кв.м., житловою площею 44,00кв.м., за адресою: [ADDRESS] , виступає як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом наданим в іноземній валюті, яка використовується як місце постійного проживання позичальника та її сім`ї, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Судом установлено, що треті особи використовують нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 73,30кв.м., житловою площею 44,00кв.м., за адресою: [ADDRESS] , як єдине майно для постійного проживання, альтернативного житла немає. Згоди на відчуження спірної квартири власниками не надавалося, оскільки у них відсутнє у власності інше нерухоме житлове майно. Згідно із постанови Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі №759/21009/13-ц, провадження №61-22549св18 вказано, що оскільки кредит позичальнику був наданий в іноземній валюті-доларах США, тому, враховуючи положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті", на квартиру, яка використовується відповідачами як місце постійного проживання, та окрім якої в них у власності немає іншого нерухомого майна, тому не може бути звернуто стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості. Крім того, сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України», (заява№39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд дійшов висновку, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] про відмову АТ «Дельта Банк» у державній реєстрації прав та їх обмежень № 40237905 від 21.03.2018 є обґрунтованим та відповідає чинному законодавству України. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed