Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання незаконними і протиправними дій, скасування рішення про державну реєстрацію, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.12.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки №PML-008/085/2005. Відповідно до ст. 3 Договору іпотеки предметом іпотеки за цим Договором є квартира [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М. Позивач зазначає, що в порушення вимог міжнародного та українського законодавства нотаріус Зубко І.І., всупереч посадовим інструкціям, не перевірила сімейний стан іпотекодавця на предмет встановлення складу сім`ї, кількості членів сім`ї, їх прав щодо предмету іпотеки, зокрема залишила поза увагою наявність малолітніх дітей і не вимагала згоду органу опіки та піклування на вчинення правочину, вчинивши незаконні дії з посвідчення та реєстрації іпотечного договору на житлову квартиру [ADDRESS] . Договір іпотеки обмежив та звузив існуючі права та інтереси дітей, зокрема позивача, позбавив їх гарантії збереження наявних прав на проживання в квартирі, так як поставив такі права у цілковиту залежність до поведінки, дій, волевиявлення сторін іпотечного договору, нотаріусів та державних реєстраторів. На підставі викладеного позивач та його законний представник звертаються до суду з даним позовом, в якому просять визнати незаконними і неправомірними дії з вчинення нотаріусом Зубко І.І. посвідчувального напису на договорі іпотеки №PML-008/085/2005 від 21.12.2005 року і його реєстрації за номером 6559 в реєстрі та визнати недійсним посвідчувальний напис нотаріуса Зубко І.І. на договорі іпотеки №PML-008/085/2005 від 21.12.2005 року і його реєстрації за номером 6559 в реєстрі; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49762535 від 20.11.2019 року, що винесено та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нотаріусом Івановою О.П. на підставі інформації про реєстрацію дії з незаконного посвідчення нотаріусом Зубко І.І. договору іпотеки №PML-008/085/2005 від 21.12.2005 року і його реєстрації за номером 6559. 21.07.2020 року відповідач Приватний нотаріус КМНО Зубко І.І. подала до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що 21.12.2005 року нею був посвідчений договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за №6559, з дотриманням всіх вимог діючого на дату посвідчення договору законодавства. За вказаним договором власником квартири [ADDRESS] на момент укладення договору була [PERSON] , яка набула вищевказану квартиру, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На укладення та підписання договору іпотеки [PERSON] надав згоду, викладену у заяві, справжність підпису на якій засвідчена [PERSON] . У заяві [PERSON] надав свою згоду на укладення та підписання договору, в тексті якої зазначив, що стверджує, що договір іпотеки, з текстом якого він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення договору іпотеки відповідає їх спільному волевиявленню. Виходячи з вищевикладеного, договір укладався за участю повнолітньої особи [PERSON] , чоловік якої [PERSON] був присутній під час укладення договору іпотеки та схвалив його, також йому були відомі всі обставини, права та обов`язки, що виникають із отримання його дружиною кредиту та укладення нею договору іпотеки. Пунктом 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року за № 20/5, було передбачено наявність дозволу органу опіки та піклування тільки у разі укладення правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, та правочини за малолітніх, які не досягли 14 років, а також від імені фізичних осіб, визнаних у судовому порядку недієздатними, у зв`язку з чим нотаріус заперечує, що для укладення та підписання договору іпотеки 21.12.2005 року необхідна була згода органу опіки та піклування, оскільки учасниками договору є повнолітні особи, малолітні діти та неповнолітні діти не є учасниками договору та власниками майна, що є предметом договору іпотеки. Вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України на дату посвідчення договору іпотеки не передбачалося отримання згоди Органу опіки та піклування на укладення договорів щодо житла, право користування яким належало малолітнім та неповнолітнім дітям. Відповідно до Довідки з Реєстру територіальних громад про реєстрацію місця проживання за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА м. Києва №12515694 від 16.06.2020 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 15.10.2009 року. Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади № 12724950 від 16.07.2020 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] , малолітній [PERSON] , [INFO] , та неповнолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстровані з 15.10.2009 року разом із їх батьком - [PERSON] , в один день 15.10.2009 року. Разом з тим приватний нотаріус зазначає, що подана позовна заява не містить будь-яких посилань, яким чином нею, як приватним нотаріусом, було порушено вимоги законодавства на час вчинення відповідної нотаріальної дії. Додані до позовної заяви письмові докази є неналежними і недопустимими, оскільки не підтверджують викладені стороною позивача за текстом позову обставини справи. Враховуючи викладене вище, відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 23.07.2020 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] визнає позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити. 24.07.2020 року від Приватного нотаріуса КМНО Іванової О.П. до суду надійшли пояснення, в яких зазначено, що 20.11.2019 року до неї, як до державного реєстратора Реєстру речових прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса КМНО звернувся представник АТ "ОТП БАНК" з проханням внести зміни в запис про іпотеку в Державному реєстрі речових прав, у зв`язку з тим, що при посвідченні Договору іпотеки 21.12.2005 року в реєстрі була допущена помилка, а саме невірно вказаний строк виконання зобов`язання по кредитному договору МL-008/085/2005 від 16.12.2005 року, укладеного між Боржником [PERSON] та АКБ "Райффайзенбанк Україна". У зв`язку з тим, що Державний реєстр речових прав на нерухоме майно працює з 01.01.2013 року, а запис про іпотеку (№ 2725191 від 21.12.2005 року, реєстратор приватний нотаріус Зубко І.І.) був наявний в "старому" Державному реєстрі іпотек, який з 01.01.2013 року є "неактивним", нею був перенесений вищевказаний запис з Державного реєстру іпотек (до 2013 року) в Спеціальний розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з 01.01.2013 року) та внесені відповідні зміни, а саме: строк виконання зобов`язання змінений з 2019 року на 2020 рік, що відповідає пункту 2.1.1 Договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та АКБ "Райффайзенбанк Україна" 21.12.2005 року. 04.08.2020 року представник відповідача АТ «ОТП Баннк» подав до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що 16.12.2005 року між [PERSON] та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу за всіма правами та обов`язками є АТ «ОТП БАНК», був укладений Кредитний договір №МL-008/085/2005. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №МL-008/085/2005 між Банком та [PERSON] 21.12.2005 року було укладено Договір іпотеки №РМL-008/085/2005. Відповідно до п.3.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до Перехідних положень ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Закон набирає чинності з 01 січня 2006 року, а отже не поширюється на спірні правовідносини. Для укладення вищевказаного Договору іпотеки [PERSON] надав нотаріальну заяву-згоду, відповідно до якої стверджував, що Договір іпотеки, з яким він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них та укладення Договору іпотеки відповідає їх спільному волевиявленню. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Гамаль І.М., 07.09.2005 року, зареєстрованим в реєстрі за №795, зареєстрованим в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 20.10.2005 року, записаний в реєстрову книгу за № д. 1190-91, за реєстровим №8620. Оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права неповнолітніх дітей, які продовжують користуватися квартирою, що є предметом іпотеки і на сьогодні, а приховування батьками прав дитини на нерухомість у момент укладання іпотечного договору позбавляє їх права визнати іпотеку недійсною, оскільки відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА №12515694 від 16.06.2020 року, неповнолітній [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 15.10.2009 року, а отже на дату укладення Договору іпотеки останній не був зареєстрований у квартирі. Враховуючи викладене вище, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 25.08.2020 року від законного представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив приватного нотаріуса КМНО Зубко І.І., відповідно до якої зазначено, що законодавством України передбачено обов`язок нотаріуса перевірити не тільки дієздатність учасника правочину, але й його статус та наявність законодавчих обмежень відповідно до статусу, в якому перебуває учасник правочину. Натомість нотаріус Зубко І.І. за змістом відзиву перевірила статус [PERSON] лише на предмет перебування в шлюбі, отримала з паспорту [PERSON] інформацію про наявність у неї статусу піклувальника щодо неповнолітньої дитини, але проігнорувала цю інформацію, діяла всупереч інтересам позивача. Наданий нотаріусом витяг з Реєстру територіальної громади не доводить, що позивач з матір`ю [PERSON] та сестрою не проживали в квартирі, що є предметом посвідченого договору на момент його посвідчення. На підставі викладеного [PERSON] просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 26.08.2020 року від законного представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що згідно із змістом відзивів відповідачі знали про зміст законодавства про захист прав та інтересів дітей на користування житлом, мали інформацію, що відповідач [PERSON] має статус піклувальника, не витребували довідку про склад сім`ї [PERSON] , яка на момент оспорюваних дій не знала змісту законодавства, була споживачем послуг, що надавалися нотаріусом і банком. На підставі викладеного [PERSON] просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Законний представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності законного представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - АТ «ОТП Банк» - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач - Приватний нотаріус КМНО Зубко І.І. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач - Приватний нотаріус КМНО Іванова О.П. - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за її відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи за його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 16.12.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір МL-008/085/2005 від 16.12.2005 року (а.с. 122-126). 21.12.2005 року для забезпечення виконання умов кредитного договору між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки №PML-008/085/2005 від 21.12.2005 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Зубко І.І., зареєстрований в реєстрі за № 6559(а.с. 13-20). Відповідно до п. 3.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності. Як вбачається з заяви [PERSON] про надання його згоди на укладення та підписання договору іпотеки, в тексті якої він зазначив, що стверджує, що договір іпотеки, з текстом якого він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них та укладення договору іпотеки відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 59). 20.11.2019 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно Приватним нотаріусом КМНО Івановою О.П. за заявою АТ «ОТП Банк» було внесено до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за реєстраційним номером: 49762535. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку. встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до положень статті 46-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та який має печатку такого реєстратора, здійснює повноваження відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Частина 1 ст. 9 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Згідно ч. 9 ст. 15 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. У своїх позовних вимог позивач зазначає, що при укладенні іпотечного договору було порушено вимоги діючого законодавства, оскільки приватним нотаріусом КМНО Зубко І.І. було порушено права неповнолітніх дітей, які на той момент проживали у спірній квартирі та не перевірила дозвіл органу опіки та піклування на укладення такого договору. Відповідно до пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 177 СК України органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. У позовній заяві позивач вказує на порушення приватним нотаріусом КМНО Зубко І.І. приписів ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Разом з тим, відповідно до Перехідних положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» цей Закон набрав чинності 01.01.2006 року, а отже не поширюється на спірні правовідносини. В обґрунтування вимог позивач посилається на положення частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-III, відповідно до якої батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Таким чином, за змістом вищезазначеного, дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування . У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Судом встановлено, що при укладенні іпотечного договору від 21.12.2005 року, малолітні дати в квартирі зареєстровані не були, їх реєстрація здійснена 15.10.2009 року, що підтверджується Довідкою з Реєстру територіальних громад про реєстрацію місця проживання за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА м. Києва № 12515694 від 16.06.2020 року (а.с.60-61). Тобто на момент укладення іпотечного договору №PML-008/085/2005 від 21.12.2005 року, неповнолітні діти не мали права користування квартирою [ADDRESS] , тому попереднього дозволу на вчинення цього правочину органом опіки та піклування надано при укладенні договору не було. [PERSON] , як законний представник [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про визнання незаконними і неправомірними дій нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, як на підставу своїх вимог, посилався на відсутність дозволу органу опіки та піклування при вчиненні такої дії державним реєстратором. Разом з тим, позивачем не доведено, що внаслідок проведення державним реєстратором вказаного запису порушені будь-які права дітей. Тому встановивши, що відсутність дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права неповнолітніх дітей на користування квартирою [ADDRESS] , суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed