Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

29.11.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «ЄВРОКАР Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів в сумі 18900 грн. В обґрунтування вказує, що 05.08.2017 року між ним та ТОВ «ЄВРОКАР Україна» /ТОВ/ був укладений договір №3251 фінансового лізингу. Під час укладання договору представник ТОВ ввела його в оману щодо вартості премета лізингу, рояснивши, що він має можливість придбати новий автомобіль марки ЗАЗ, модель Форза за кошти в розмірі 135 000 грн. Посилається про неналежне розяснення умов договору. Вказує про відсутність своєї згоди такий предмет лізингу як автомобіль «Ravon2», комплектації «Comfort». Для отримання ним примірника договору в повному обсязі йому було надано реквізити для сплати авансового внеску в сумі 18 900 грн., дані кошти ним було сплачено 07.08.2017 року. Після цього йому було надано примірник договору в повному обсязі та повідомлено, що він повинен також внести авансовий платіж в розмірі 43 4700 грн., що складає 23% вартості автомобіля, і тільки після цього він зможе отримати автомобіль. Умови договору вважає несправедливими і тому він звернувся до ТОВ з заявою про розірвання договору та про повернення сплачених коштів, але до теперішнього часу відповідь не надійшла. Посилається також на те, що договір лізингу №3251 порушує його права як споживача та суперечить вимогам закону, в тому числі через відсутність ліцензії у відповідача. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 3251 від 05.08.2017 року, укладений між ТОВ «ЄВРОКАР Україна» та ним, стягнути з ТОВ на його користь сплачені за договором кошти у розмір 18 900 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає необхідним в заочному порядку, зі згоди позивача, задовольнити позов в повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Судом встановлено, що [PERSON], 05.08.2017 року уклав договір фінансового лізингу № 3251 з ТОВ «ЄВРОКАР Україна», згідно умов якого ТОВ «ЄВРОКАР Україна» зобов'язалася придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки «Ravon2», комплектації «Comfort» та передати його [PERSON] в користування на строк та умовах, передбачених договором. Умовами договору визначена вартість предмета лізингу - 7255,28 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 18500 гривень (а.с.9-16), а також передбачено обовязок лізингоодержувача сплатити авансовий платіж, комісії, а також щомісячно сплачувати лізинові періодичні платежі. На виконання умов договору [PERSON] сплатив авансовий платіж на рахунок ТОВ, в розмірі 18 900 грн., що підтверджується квитанцією 0.0.82149643.1 від 07.08.2017 року (а.с.18). Договір фінансового лізингу № 3251, який було укладено між сторонами, нотаріально не посвідчувався. Оцінка суду. Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 806 ЦК України визначено, що договір лізингу, це домовленість сторін де одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. З аналізу вищевказаних вимогах законодавства випливає, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу, а тому до відносин пов'язаних з виконанням такого договору застосовуються положення цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж та Закон України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено самостійні підстави визнання угоди недійсною, в якій закріплено одну з підстав недійсності правочину - несправедливість умов договору. З аналізу вказаної статті вбачається, що несправедливість умов договору полягає в порушенні принципу добросовісності та порушенні істотного дисбалансу договірних прав, обов'язків сторін, які спрямовані на завдання шкоди споживачу. Аналізуючи пункти 1.4, 1.7, 3.2, 8.3, 8.4, 9.4, 10.4, 10.14, 11.1, 12.1 договору фінансового лізингу №3251 можна дійти висновку, що даний правочин по своїй суті спрямований на захист інтересів лише лізингодавця і на звуження його відповідальності, що свідчить про суттєву диспозицію між правами та обов'язками сторін, а наявність механізму зміни вартості платежів та розміру предмета лізингу тільки лізингодавцем слугує лише цьому підтвердженням, оскільки позбавляє лізингоодержувача будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного правочину (а.с.9-16). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою згідно до вимог пункту 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Згідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ст. 1,4, 5, 7 до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. З аналізу вказаних норм, можна дійти висновку, що лізингова компанія належить до фінансової установи, яка в даному випадку здійснює діяльність спрямовану на залучення фінансових активів та їх адміністрування для придбання товарів у групах, тобто надає фінансові послуги, а тому потребує наявності відповідної ліцензії. Крім цього, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України у справах №6-2766 від 06 грудня 2015 року, №6-65цс16 від 11 травня 2016 року, №6-3020цс15 від 11 травня 2016 року. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З матеріалів справи вбачається у ТОВ відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів та їх адміністрування, договір фінансового лізингу №3251 від 05.08.2017 року нотаріально не посвідчувався. Отже, оскільки оскаржуваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, враховуючи, що у ТОВ відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів та їх адміністрування, а також враховуючи відсутність нотаріального посвідчення договору, суд вважає, що майнові права позивача порушено і тому необхідним визнати договір фінансового лізингу №3251, укладений 05.08.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» та [PERSON], недійсним з моменту його вчинення. У зв'язку з цим, з урахуванням положень ст.216 ЦК України, суд приходить до висновку, що кошти, отримані у формі авансового платежу відповідачем ТОВ «ЄВРОКАР Україна» за недійсним договором, мають бути повернуті іншій стороні договору, а тому необхідно також стягнути з відповідача на користь [PERSON] - 18 900 грн. У зв'язку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач був звільнений від сплати судового збору та його вимоги задоволені, тому відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який складає 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved