Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про витребування з чужого незаконного володіння. Вимоги обґрунтовував тим, що на згідно нотаріальної довіреності виданої [PERSON] уповноважив позивача розпоряджатись належним йому автомобілем марки „Skoda", модель „Octavia", 2007 року випуску. Згідно вказаної довіреності позивачу надано право розпоряджатись, а саме: керувати, продавати, обміняти, здати в оренду) зазначений автомобіль. На при кінці вересня 2015 року позивач за усною домовленістю з відповідачем передав вказаний автомобіль у тимчасове користування, за умови його повернення за першою вимогою. У грудні 2015 року звернувшись з вимогою до відповідача про повернення автомобіля, останній відмовився, пояснивши, що він передав його своєму знайомому. В січні 2017 року позивач повторно звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення йому автомобіля. Однак, дані вимоги відповідачем залишені поза увагою. Таким чином, вважає, що дії відповідача неправомірні, у зв'язку з чим змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. В позовних вимогах просив суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON], автомобіль марки „Skoda", модель „Octavia", д.н.з. [NUMBER], 2007 року випуску, кузов [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], видане Центром ДАІ УДАІ УМВС України у Закарпатській області 29.10.2013 року на автомобіль марки „Skoda", модель „Octavia", д.н.з. [NUMBER], 2007 року випуску, кузов [NUMBER] та передати їх [PERSON], та судові витрати стягнути з відповідача на його користь. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити, додатково пояснивши, що юридично з відповідачем відносини не оформлювались. В усній формі домовились про те, що з серпня 2015 року по листопад 2015 відповідач буде сплачувати кошти позивачу за користування автомобілем. На при кінці грудня 2015 року [PERSON] зателефонував позивачу та повідомив, що автомобіль викрадено невідомою особою. Позивач на прохання відповідача прибув на місце викрадення автомобіля, де разом викликали працівників поліції та повідомили про викрадення автомобіля. В подальшому на допиті у слідчого Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві відповідач повідомив дані про особу, яка нібито викрала автомобіль, та пояснив, що добровільно передав йому авто за умови його повернення. Позивач в свою чергу телефонував цій особі, який в розмові пояснив, що автомобіль передавав йому відповідач та всі справи з цього приводу буде вирішувати з самим [PERSON] Відповідач пообіцяв частинами повертати кошти за автомобіль, однак наразі на зв'язок не виходить. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував пояснивши, що з позивачем дійсно була усна домовленість щодо оплатне користування автомобілем до грудня 2015 року. На даному автомобілі працював водієм таксі. Крім того з даного приводу пояснив, що на при кінці грудня 2015 року відпочивав зі знайомим товаришем на квартирі за запрошенням дівчат на вечірку, з метою розважитись випивали спиртні напої. В ході вечірки познайомилися зі знайомими дівчат, обмінялись номерами телефонів. В подальшому вийшов на вулицю, виявив, що ключі від автомобіля зникли. Йому зателефонували з невідомого номеру телефону та повідомили, що автомобіль можна забрати у зазначеному місці, однак автомобіля на цьому місці не виявилось. В подальшому зателефонувавши до поліції заявив про викрадення автомобіля, однак черговий поліції повідомив, що потрібно написати заяву про викрадення саме власнику автомобіля, у зв'язку з чим відповідач повідомив позивача про викрадення автомобіля та пояснив, що потрібно написати заяву до поліції з цього приводу. З можливим викрадачем познайомився на цій же вечірці. Додатково зазначив, що добровільно ключі від автомобіля нікому не передавав. Заслухавши позивача його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України закріплено, право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що автомобіль марки «Skoda», модель „Octavia", тип-комбі-В, 2007 року випуску, за номером [NUMBER], № кузова [NUMBER], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить на праві власності [PERSON]. Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК та частини третьої ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. 06 липня 2015 року власником вказаного автомобіля [PERSON] на ім'я [PERSON] було видано довіреність з повноваженнями представника користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення його власних зобов'язань). Довіреність видана з правом передоручення повноважень іншим особам використовувати автомобіль за межами України і є дійсною до 06.07.2025 року (а.с.4). За умовами ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись на підставі довіреності. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем) безпосередньо третій особі. В судовому засіданні з пояснень учасників встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] досягнуто усної домовленості, про те, що останній буде користуватись вказаним автомобілем з серпня 2015 по грудень 2015 року, при цьому сплачувати щомісячний платіж за його користування, з поверненням до першої вимоги. В судовому засіданні [PERSON] в поясненнях зазначив, що у грудні 2015 року звернувся до відповідача з вимогою повернути автомобіль, однак відповідач відмовився його повертати та повідомив, що автомобілем заволоділа інша особа. З даного приводу ним було подано звернення до правоохоронних органів про викрадення автомобіля. Встановлено судом, що в Шевченківському управлінні поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебуває кримінальне провадження, внесене 28.12.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015100100015774, за ознаками передбаченими ч. 3 ст. 289 КК України за заявою позивача [PERSON] про злочин по факту викрадення його автомобіля марки «Skoda», модель „Octavia". 28 грудня 2015 року [PERSON] по даній події був допитаний в якості свідка, з протоколу допиту вбачається, що [PERSON] в своїх свідченнях зазначив про те, що 23 грудня 2015 року приблизно о 21 год. 00 хв. отримав замовлення на кур'єрську доставку речей за адресою: м. Київ, вул. Метрологічна, під супермаркет «Фора». Прибувши за вказаною адресою до нього за речами вийшов невідомий йому раніше чоловік, який забрав речі кур'єрської доставки після чого останній запитав у нього чи є у нього інші замовлення та чи зможе він повозити його по справах у м. Києві. На запитання відповів, що замовлень не має та за винагороду (оплату послуг таксі та простою) зможе повозити останнього, на що він погодився та поїхали до парку «Гідропарк» де невідомий який представився [PERSON] ([NUMBER]) повні анкетні дані не відомі, пішов у власних справах. Після чого [PERSON] не мав можливості, розрахуватись з ним, про те заправив автомобіль, а розрахунок за дорогу та простій обіцяв заплатити на наступний день, та завіз його за адресою: м. Київ, вул. Метрологічна під супермаркет «Фора» де він вийшов та вони домовились зустрітись 24 грудня 2015 року о 09 год. 00 хв. На наступний день о тій же годині за адресою: м. Київ, вул. Метрологічна до нього в автомобіль знову сів [PERSON] та він відвіз його по справах до парку «Гідропарк», після чого приблизно о 13 год. 00 хв. вони приїхали на ж/д вокзал до приміщення ресторану швидкого харчування «Пузата Хата» та обідали, за обід заплатив [PERSON]. Після чого [PERSON] знову не розрахувався з ним та пообіцяв розрахуватись пізніше, а він поїхав у власних справах. Приблизно о 15 год. 20 хв. 24.12.2015 року [PERSON] знову приїхав до ресторану «Пузата Хата» та випивши кави [PERSON] запропонував проїхати з ним до дівчат, за адресою: м. Київ, вул. Прорізна, 10 на що він погодився. Перебуваючи у квартирі [ADDRESS] приблизно о 20 год. 00 хв. [PERSON] став пригощати його та дівчат спиртними напоями, проте [PERSON] не випивав. Приблизно о 03 год. 00 хв. 25.12.2015 року до нього звернувся [PERSON] з проханням надати йому на одну годину автомобіль для вирішення певних справ та оскільки він перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння не міг сісти за кермо та передав ключі від автомобіля [PERSON] та вказав, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у бардачку, після чого [PERSON] сів до автомобіля та поїхав. В подальшому приблизно 04 год. 00 хв. 25 грудня 2015 року він вийшов на вулицю та автомобіля не було, в нього впав та розбився телефон, він взяв таксі та поїхав додому для отримання номерів телефонів зі свого розбитого мобільного телефону. Потім 07 год. 00 хв. зателефонував своєму знайомому на ім'я [PERSON], розповів про ситуацію яка склалася та попросив про допомогу. Повернувшись за тією ж адресою вони виявили припаркований автомобіль. Після чого зателефонувавши до Могамеда на що він повідомив, що автомобіль залишив там де брав, про те ключі від автомобіля у нього за адресою: м. Київ, пр.-т. Науки, 119 там винесуть ключі. Прибувши за вказаною адресою до них ніхто з ключами не вийшов. Повернувшись на вулицю Прорізну автомобіля вже не було. У зв'язку з чим, звернувся до правоохоронних органів. Приблизно о 19 год. 00 хв. 25.12.2015 року працівники поліції зв'язались з [PERSON] та останній повідомив, що він сам дав йому автомобіль та через дві години він поверне його туди звідки взяв, після чого він відмовився від написання заяви та відмовив власника автомобіля [PERSON] від написання заяви, оскільки дійсно давав автомобіль [PERSON] та вірив що той поверне о 21 год. 00 хв. Проте у вказаний час [PERSON] автомобіль не повернув, а при дзвінках постійно обіцяв повернути через декілька годин. 27.12.2015 року [PERSON] вирішив звернутися до працівників поліції із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом. Даний протокол був надрукований з його слів, ним прочитаний. Зауважень до протоколу не мав (а.с. 26-28). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, пояснення відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що автомобіль у нього було викрадено невідомою особою, судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються його показами зазначеними у протоколі допиту його в якості свідка. В подальшому позивач надсилав лист-вимогу на адресу відповідача з проханням повернути вказаний автомобіль (а.с. 5), однак, останній жодних дій щодо повернення автомобіля власнику не вчиняв. Також в судовому засіданні встановлено, що кошти за користування автомобіля відповідач [PERSON] виплатив позивачу в повному обсязі, та мав передати автомобіль позивачу. Статтею 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз'яснення, зокрема у п. 21 Постанови вказано, що у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, або власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, спір про повернення майна власнику підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що витребувати майно із чужого незаконного володіння може власник цього майна, тобто особа, яка мала право володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Пунктом 23 зазначеної Постанови Пленуму вказано, що відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Відповідно до ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно або відшкодувати його вартість. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, що зазначено у нормах ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Даною статтею передбачена можливість виникнення недоговірних зобов'язань двох видів: внаслідок безпідставного набуття майна за рахунок іншої особи та внаслідок безпідставного збереження майна за рахунок іншої особи. Умовами виникнення зобов'язань внаслідок безпідставного набуття майна є: збільшення майна у однієї особи; втрата майна іншою особою; причинний зв'язок між збільшенням майна у однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи. Таким чином, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження ті обставини, що відповідач свідомо своїми неправомірними діями передав автомобіль третій особі без належної на те правової підстави. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, оскільки позивач передав відповідачу автомобіль для користування до першої вимоги, відповідач у свою чергу передав добровільно цей автомобіль іншій особі, а викрадення транспортного засобу не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, тому саме відповідач несе відповідальність за його повернення позивачу, за таких обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 640,00 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved