Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір фінансового лізингу №003984 з додатковою угодою та додатками, предметом якого був транспортний засіб, автомобіль марки КІА моделі CERATO та сплачено грошову суму у розмірі 46 550 грн. а також комісію банку у розмірі 465грн. 50 коп. Представником відповідача йому було роз'яснено, що сплачена сума є авансом за транспортний засіб, а транспортний засіб буде поставлено через 3 дні після сплати. Коли ж він детально ознайомився з договором то зрозумів, що був введений в оману стосовно умов договору. 05 квітня 2016 року він звернувся до відповідача з листом, в якому просив повернути сплачені кошти, але у відповідь отримав лист від відповідача, в якому йому було роз'яснено, що грошова сума, сплачена ним є адміністративним платежем, а розірвання договору відбувається на умовах визначених в п. 12.1 договору, за яким адміністративний платіж не повертається. Відповідно до цього пункту лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти в розмірі 46 550 грн., сплачені ним як споживачем послуг відповідача у разі розірвання договору споживачем. Посилаючись на зазначені обставини і те, що договір фінансового лізингу укладений між ним та відповідачем є недійсним через його невідповідність Закону України "Про захист прав споживачів", укладений без додержання належної форми договору та без наявності відповідного дозволу (ліцензії), а також не відповідає Цивільному кодексу України та Закону України про фінансовий лізинг, просить суд визнати договір фінансового лізингу №003984 від 29 квітня 2016 року недійсним, стягнути сплачену ним відповідачу грошову суму у розмірі 46 550 грн. та 465 грн. 50 коп. комісії банку. Відповідач двічі в судові засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами поштової кореспонденції. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл.8 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст.74 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити, виходячи з наступного. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом №723/97-ВР «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону №1023-ХІІ, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону №1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Положеннями спірного договору №003984 фінансового лізингу від 29 квітня 2016 року передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу) лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором, а лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно із положеннями чинного законодавства (пункт 1.3 договору). Предметом даного договору був транспортний засіб, автомобіль марки КІА моделі CERATO. Позивачем сплачено відповідачу грошову суму у розмірі 46 550 грн. а також комісію банку у розмірі 465 грн. 50 коп. 05 квітня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом в якому просив повернути сплачені кошти. У відповідь на цей лист отримав відповідь від відповідача вих.. №2244 від 20 травня 2016 року, в якому йому було роз'яснено, що грошова сума, сплачена ним є адміністративним платежем, а розірвання договору відбувається на умовах визначених в п. 12.1 договору, за яким адміністративний платіж не повертається. Відповідно до цього пункту лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, відповідачем, було утримано 46 550 грн., які умовами договору надав собі можливість не повертати споживачеві у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Разом з тим, до істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч.2 ст.16 цього Закону можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів, зазначений в Законі України «Про фінансовий лізинг» є вичерпним. У вступній частині договору визначено, що адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату. Законодавець розрізняє поняття "укладання" та "виконання" договору. Так, відповідно до ст.17 Закону України "Про фінансовий лізинг", спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону. Аналогічне вживання вказаних понять міститься і у Цивільному кодексі України (ч.3 ст.712, ч.3 ст.713, ч.3 ст.714, ч.6 ст.715, ч.2 ст.759). На наявність адміністративного платежу відповідач посилається у своїй заяві щодо розгляду звернення позивача, як на причину утримання грошових коштів. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Виходячи з викладеного, зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Пунктом "Д", частини другої статті 11 того ж закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Також, абзацом третім частини 4 цієї статті кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з копії договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного договору та до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Строк лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання - передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору (п.2.2. договору). Відповідно до розділу «Визначення термінів» у договорі фінансового лізингу, комісія за супроводження договору - це грошові кошти, сплачені за послуги супроводження договору, які сплачуються лізингоодержувачем у складі лізингового платежу. Розмір комісії за супроводження договору відображається у додатку №3 до договору та становить погоджений сторонами відсоток. Обсяг фінансування - це сума грошових коштів, що становить різницю між вартістю предмета лізингу, на момент його передачі та сплаченим лізингоодержувачем авансовим платежем та можливою доплатою у відповідності до умов договору. На суму обсягу фінансування нараховуються відсотки (проценти), обсяг фінансування та відповідні відсотки підлягають сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця. Порядок та розміри сплати обсягу фінансування визначається у договорі та додатку №3 до договору. Лізинговий період - період за який лізингоодержувач здійснює оплату за користування предметом лізингу Пунктом 8.1 договору фінансового лізингу передбачено, що сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем суми очікуваної на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого банком при продажу долара США станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті. Пунктом 8.5 договору фінансового лізингу передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та додатку №3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Згідно п.10.1 договору фінансового лізингу лізинговий платіж - це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає - відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); - частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); - комісія за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. Пунктом 10.3 договору фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 284,19 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору, що відповідно становить 7246 грн. 85 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу лізингоодержувачу сторони зобовязані підписати додаток №3 до даного договору (графік сплати лізингових платежів або додаток №3 до даного договору). Пунктом 17.2 договору фінансового лізингу передбачено, що підписання цього договору та додатків до нього є свідчення факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеними, умовами та змістом договору та додатків до нього. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ні змістом основного тексту договору фінансового лізингу, ні підписаними додатками №1 та №2 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є обсяг фінансування та винагорода лізингодавця та не встановлений строк їх сплати. Як виходить із змісту основного тексту договору фінансового лізингу розмір фінансових активів, якими є обсяг фінансування та винагорода лізингодавця, зміст основного тексту договору фінансового лізингу та додатків №1 та №2 не містить. Оскільки зміст умов договору фінансового лізингу підлягав фіксації у декількох документах, що, в свою чергу, підлягали підписанню сторонами, не підписання сторонами саме додатку №3 суперечить положенням ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", за якою споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Частина 2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, зокрема, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору і відповідно до ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним. Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 МФУ від 20 жовтня 2000 року № 92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач має бути суб'єктом підприємницької діяльності і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, що буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача. В договорі фінансового лізингу (п.1.1) та додатку №2 до договору зазначено: марка "КІА", модель CERATO, комплектація COMFORT, об'єм двигуна 1.6, в кількості 1 шт. В договорі та додатку до нього відсутні колір, рік випуску, номери агрегатів - які дають можливість ідентифікувати предмет лізингу, як індивідуально визначену річ. Згідно п. 3.1.1. договору лізингодавець зобовязаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших погоджень між сторонами. Пунктом 3.1.2. договору визначено обовязок лізингодавця передати придбаний для лізингоодержувача предмет лізингу на умовах, викладених у даному договорі. Тому при укладенні договору були порушені положення самого договору і не можна говорити про те що сторони дійшли згоди щодо предмета лізингу. Так як у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умов договору як розмір і строк сплати лізингових платежів та предмету лізингу, зазначений договір є недійсним і з цієї підстави. Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пунктом 10.3 договору фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 284,19 доларів США, згідно обмінного курсу доларів США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору, що відповідно становить 7246 грн. 85 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. У правовій позиції Верхового Суду України у справі №6-2766цс15 зазначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Як вбачається зі змісту вступної частини договору "Визначення термінів", п. 1.3, п. 3.1.1. договору, придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець у суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, реквізити та адресу якого зазначено в акті приймання - передачі предмета лізингу. Відомості про перелік таких суб'єктів підприємницької діяльності у договорі відсутні, найменування, адреса та реквізити продавця зазначаються у акті приймання-передачі предмета лізингу, який укладається в момент передачі речі. Згідно з п. 1.5 договору, лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобовязанням щодо продажу якісного предмета лізингу. Так як вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.5 договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України, за яким якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Виходячи з викладеного лізингодавець відповідає перед лізингоодержувачем солідарно з продавцем тільки за зобов'язанням щодо продажу "якісного" предмету лізингу. У випадку продажу неякісного предмету лізингу, саме тоді коли виникає підстава для притягнення до відповідальності, лізингодавець усуває себе від відповідальності. Отже, такі умови є несправедливими і порушують принципи рівності і добросовісності. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. У порушення зазначених норм статті 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Водночас, відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем, укладеним договором не передбачено. Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору що призводить до дисбалансу договірних прав та обов'язків. Так, згідно п. 12.1. договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, який сплатив авансовий платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, лізингодавець повертає авансовий платіж за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40 % від сплаченої суми авансових платежів, адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається. Пунктом 12.14 договору передбачено, що у випадку необгрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплати неустойки у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, компенсації всіх понесених витрат на реєстрацію і страхування предмета лізингу, при цьому сплачені лізингоодержувачем на виконання договору кошти не повертаються. Згідно з п. 5.4 Договору, на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця, як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший. Згідно з п. 5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов'язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини. За пунктом 7.2 договору компанія страховика обирається лізингодавцем. Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Пунктом 10.5 договору встановлено, що у випадку виникнення податкових чи прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру цих платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти ці зміни. Пунктом 10.15 договору передбачено що у разі неузгодженої зміни розмірів лізингових платежів складається додаткова угода, та підписується акт коригування вартості предмету лізингу. У разі відмови лізингоодержувача підписати таку угоду чи акт лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач повинен повернути на протязі 5 днів предмет лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту, лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу. Пунктом 10.18 передбачено що у випадку настання істотних змін на кредитно- грошовому ринку України, що спричинили зміну валюти резервів НБУ чи комерційних банків та/або обрання продавцями/постачальниками предметів лізингу інших грошових еквівалентів зобов'язання ніж долар або євро - грошовий еквівалент обирається лізингодавцем, який розробляє нові додатки 1 та 3 із зазначенням нових розрахунків та надсилає лізингоодержувачу на поштову адресу. Доказом отримання є поштова квитанція про відправлення. Лізингоодержувач погоджується, що підписані з боку лізингодавця додатки є дійсними, правомочними та такими що підлягають виконанню сторонами. Таке положення суперечить вимогам діючого законодавства оскільки під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей, а і їх отримання адресатом. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 листопада 2015 року №6-1884цс15 У випадку відмови лізингоодержувача від таких істотних умов договору порядок повернення сплачених коштів, при цьому не конкретизується, але стаття 12 договору не містить випадків розірвання договору з поверненням всіх коштів лізингоодержувачу. Отже, позивачу як споживачу, фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими. Постановою ВСУ від 16 грудня 2016 року по справі №6-2766цс15 було наведене ще дві умови недійсності аналогічного договору, а саме відсутність ліцензії та недотримання форми договору. Так, за умовами статті 4 договору лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та ін. Відповідно до пункту 9.1 договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу у розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу. Таким чином, до передачі предмета лізингу відповідач залучає від лізингоодержувача грошові кошти у розмірі понад 50 відсотків вартості предмета лізингу та після цього на протязі 120 робочих днів має можливість поставити йому транспортний засіб. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Суть договору випливає не з його назви, а з того, як він регулює правовідносини сторін. Відносини, які виникли між сторонами відповідають адмініструванню фінансових активів для придбання товарів у групах, яка є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України. "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"), оскільки передбачають попередню сплату більшої частини вартості товару перед його отриманням, а назва договору фінансового лізингу не робить його таким виходячи тільки з назви. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Укладений між сторонами договір носить назву "Договір фінансового лізингу", як зазначено на першому аркуші договору. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі- продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Окрім того, в правових висновках до постанов Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року №6-3020цс15 та № 6-65цс16 винесених з приводу аналогічних правовідносин, викладені умови несправедливості договору, які конкретизують умови викладені в правовій позиції до постанови Верховного суду від 16 грудня 2016 року по справі №6-2766цс15. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності. За ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За таких обставин договір фінансового лізингу №003984 від 29 квітня 2016 року має бути визнаний судом недійсним в силу нікчемності, а з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені кошти в розмірі 47 015 грн. 50 коп., що складаються із безпосередньо сплаченого позивачем внеску в розмірі 46 550 грн. та 465 грн. 50 коп. комісії банку. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. на користь держави не сплачений позивачем при подачі позовної заяви. На підставі наведеного,

Outcome: approved