Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

04 жовтня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові зазначено, що [PERSON] 21.05.2010 року отримала кредит в розмірі 4 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду підписавши заяву разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами банку". Відповідач зобов'язань за кредитним договором щодо погашення кредиту не виконує, в зв'язку з чим станом на 27.08.2017 року має заборгованість. Позивач вимагає стягнути з відповідача суму боргу за кредитним договором б/н від 21.05.2010 року в сумі 56 063 грн. 21 коп. та судові витрати в сумі 1 600 грн. 00 коп. 15 грудня 2017 року набули чинності зміни до Цивільного процесуального кодексу України та він викладений в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ВВР, 2017, № 48, ст. 436. Відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, цивільна справа розглядається відповідно до положень ЦПК України в редакції яка набула чинності 15 грудня 2017 року. В судовому засіданні представник позивача був відсутній, проте надав до суду заяву відповідно до змісту якої позов підтримує та прохає розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову частково та не заперечив, що дійсно між банком та [PERSON] мали договірні правовідносини. Проте, вимоги банку можуть бути задоволені лише в частині стягнення із відповідача в сумі 3 976 грн. 33 коп. за заборгованість за кредитом, адже строки позовної давності, в межах яких, позивач мав право заявити вимоги про стягнення пені та процентів закінчились, більш того, оскільки відповідачу була нарахована пеня, то будь-які інші штрафи не можуть бути нараховані, адже за одні порушення не можуть застосовуватись два види цивільно-правової відповідальності. 15.02.2018 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що до вимог про стягнення пені має бути застосований спеціальний строк позовної давності, а тому розмір має бути зменшений, стягнувши її за період з 26.07.2016 року по 27.08.2017 року, тобто за один рік. Вимоги в частині стягнення штрафів, а саме фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової - 2 654 грн. 87 коп. задоволеними бути не можуть, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором є порушенням прав відповідача. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності по процентам, а тому на думку представника відповідача позов має бути задоволений частково та із [PERSON] має бути стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 3 976 грн. 33 коп. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Реалізуючи право, передбачене вищевказаними положеннями Цивільного кодексу України, відповідач [PERSON] шляхом підписання заяви від 21.05.2010 року, уклала з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком "Приватбанк" договір б/н, у відповідності до умов якого отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.(а.с.8) При цьому, в поданій заяві [PERSON] зазначила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді і надала згоду на те, що зазначені документи разом із заявою складають між нею та позивачем договір надання банківських послуг. Згідно умов договору [PERSON] зобов'язалась щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості та проценти за користування кредитом.(а.с.8-9) Отже, уклавши кредитний договір, сторони погодили його істотні умови, які визначені Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк.(а.с.21). Згідно умов договору Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконало належним чином. Крім того, представник відповідача не заперечував, що між сторонами був укладений кредитний договір саме із такими умовами та дійсно зі сторони [PERSON] мається певна заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.(а.с.28) Пунктом 2.1.1.5.6 Умов встановлено, що у разі невиконання зобов'язань за договором, клієнт зобов'язаний на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (в тому числі прострочених кредитах і овердрафту), оплату винагороди банку.(а.с.28) Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлений тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни.(а.с.28). Таким чином, оскільки [PERSON] не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тому зобов'язання за вказаним договором належним чином відповідач не виконала. Оскільки відповідач не належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, утворилася заборгованість станом на 27.08.2017 року. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги умови кредитного договору та розрахунок наведений позивачем. Перевіривши правильність даних розрахунку (а.с.5-7), суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості за договором № б/н від 21.05.2010 року у сумі: 3 976 грн. 33 коп. заборгованість за кредитом; 45 682 грн. 08 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом, відповідно до наданого розрахунку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача на ту обставину, що пройшов строк позовної давності судом, не приймаються, з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За змістом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов'язання. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається із розрахунку заборгованості та не оспорюється стороною відповідача, останній платіж на погашення заборгованості за кредитом був здійснений [PERSON] 31.12.2014 року в сумі 15 грн. 91 коп.(а.с.6) Таким чином, кінцевий термін в межах позовної давності, коли позивач мав право звернутись за захистом своїх прав був 31 грудня 2017 року, а як вбачаться зі змісту матеріалів справи, позов був поданий 04 жовтня 2017 року, тобто до закінчення таких строків. Позивач також вимагає стягнути із [PERSON] заборгованість за пенею та комісією в сумі 3 258 грн. 93 коп. Вказані вимоги підлягають задоволенню частково. Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язання. Згідно із статтею 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Суд погоджується із твердженням представника відповідача, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Враховуючи, що позивач звернувся до суду 04.10.2017 року, суд вважає, що вимоги про стягнення заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором за період до 04.10.2016 р. задоволенню не підлягають. В межах строку позовної давності за період з 04.10.2016 року пеня склала 1 000 грн. 00 коп. Оскільки [PERSON] не виконала взятих на себе зобов'язань щодо повернення грошових коштів, суд вважає про обґрунтованість підстав для стягнення пені саме у вищевказаному розмірі. Також позивач вимагає стягнути із відповідача штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. 00 коп. та штраф (процентна складова) в сумі 2 645 грн. 87 коп. Суд вважає, що зазначені вимоги задоволеними бути не можуть. Так, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У відповідності до положень ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 р. у справі № 554/2743/14-ц. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення суми штрафу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подачу позову до суду був сплачений судовий збір в сумі 1 600 грн. 00 коп. Таким чином, оскільки загальна сума позовних вимог становить 56 063 грн. 21 коп., а задоволено вимог на суму 50 658 грн. 41 коп., тобто 90,36 %, судовий збір має бути стягнутий із відповідача на користь позивача в сумі 1 445 грн. 76 коп.

Outcome: partial