Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 19.07.2007 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № MRT9G104000021, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 21616,87 доларів США на термін до 15.07.2027 року. Відповідно до умов договору [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Відповідно до умов договору зобов`язання мало б здійснюватися щомісячно в період сплати, який складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач [PERSON] відповідно до умов договору мала зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Так банк виконав усі свої зобов`язання за договором та видав відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 21616,87 доларів США. Проте в порушення умов кредитного договору, а також положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України [PERSON] свої зобов`язання не виконала, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Відповідач [PERSON] не виконала умови договору, у зв`язку з чим, станом на 15.04.2015 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 18049,35 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 15828,07 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 1191,51 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 105,72 долари США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 54,17 долари США, а також штрафи відповідно до Договору: штраф (фіксована частина) 10,91 долар США, штраф (процентна складова) 858,97 долари США. Крім того позивач зазначив, що 19.07.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язання був укладений договір поруки за № MRT9G104000021. Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5 позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням виконаних зобов`язань за кредитним договором № MRT9G104000021. Згідно п. 6 договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. Приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники, предметом спору є однорідні права та обов`язки, що випливають з кредитного договору та договору поруки, з метою здійснення принципу процесуальної економії, позивач вважав за доцільне об`єднати позовні вимоги до кількох відповідачів в одній позовній заяві. Просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 18049,35 доларів США, що за курсом 22,92 гривень відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.04.2015 року складає 413691,13 гривень, за кредитним договором №MRT9G104000021 від 19.07.2007 року, а також просив стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 19.06.2015 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 13.08.2015 року цивільну справу за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору передано на розгляд до Приморського районного суду м. Маріуполя за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2015 року справу за №263/7160/15-ц передано на розгляд судді Сараєву І.А. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 24.09.2015 року провадження по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором зупинено до вирішення по суті справи за позовом [PERSON] до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання договору недійсним, що розглядається Приморським районним судом м. Маріуполя. Ухвалою суду від 17.04.2018 року поновлено провадження по цивільній справі №263/7160/15-ц за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, призначено справу до розгляду. 30.11.2018 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до АТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживачів та припинення договору поруки, третя особа: [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що після укладення кредитного договору, [PERSON] справно виконувала кредитні зобов`язання. Про те, що [PERSON] перестала виконувати взяті на себе кредитні зобов`язання [PERSON] дізнався лише з позовної заяви ПАТ КБ "Приватбанк". При цьому банком неправомірно встановлені штрафні санкції, пеня, що суперечить положенням Закону України № 1669 "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", який набрав чинності 15.10.2014 року, оскільки на час проведення антитерористичної операції заборонено нарахування пені, штрафів на основну суму заборгованості за кредитним договором та договором займу з 14.04.2014 року українцям, які зареєстровані та постійно мешкають, або переміщені із зони проведення АТО. Вказаний закон розповсюджується на період проведення АТО та на строк 6 місяців після його завершення і до 31.10.2014 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, до переліку якого входить і м. Маріуполь. Так зазначив, що йому не було відомо про укладені між банком та [PERSON] додаткові угоди, а також про те чи надавалися їй кредитні канікули або відстрочення щомісячного платежу, чи стягувалися додаткові проценти чи інші платежі за зміненим кредитним договором, чи збільшувалась сума процентів за користування кредитом, а також інші штрафні санкції чи комісії, оскільки ані банк, ані основний кредитор не повідомляв його про це ані усно, ані письмово. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитору забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого вийшов. Відповідно до ст. 559 ч. 4 ЦК України кредитор зобов`язаний повідомити поручителя про невиконання боржником умов договору кредиту на протязі 6-ти місяців з моменту порушення таких умов. Оскільки АТ КБ "Приватбанк" у визначені законом строки не повідомив його, то вважає, що відповідно до норм закону дія поруки припинена, а тому він не зобов`язаний нести жодних зобов`язань за кредитним договором, який укладено між банком та [PERSON] . Просив суд захистити права споживача, в результаті чого договір поруки № MRT9G104000021/1 від 19.07.2007 року, укладений між відповідачем [PERSON] та АТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року між [PERSON] та банком припинити, всі судові витрати, пов`язані з розглядом вказаної справи покласти на відповідача АТ КБ "Приватбанк". Крім того просив у задоволенні первинного основного позову АТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості відмовити. Розпорядженням в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області за №3 від 14.01.2019 року цивільні справи, які перебували в провадженні судді Сараєва І.А. передано на повторний автоматизований розподіл. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2019 року цивільну справу №263/7160/15-ц розподілено на суддю Д`яченко Д.О. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.01.2019 року цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.01.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів та припинення договору поруки, третя особа: [PERSON] залишено без руху. Заявою від 01.04.2019 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] усунув зазначені в ухвалі суду недоліки та надав на адресу суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 704,80 гривень. Ухвалою суду від 13.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з АТ "Приватбанк" оригінали документів кредитної справи/кредитного досьє за кредитними договорами № MRTG9G104000021 та № MRTG9G204000021 від 19.07.2007 року. Ухвалою суду від 29.10.2019 року по справі призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення поставлено питання, провадження доручено Донецькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Провадження у цивільній справі №263/7160/15-ц зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 28.11.2019 року поновлено провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Приватбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, призначено підготовче засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 26.06.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачі та припинення договору поруки, третя особа: [PERSON] до розгляду. Об`єднано в одне провадження первісний позов Публічного акціонерного товариства "Приватбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором із зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів та припинення договору поруки, третя особа: [PERSON] . Закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 15.09.2020 року відмовлено представнику відповідача у задоволені клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи. Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним АТ КБ "Приватбанк" Гаренко Н.В., яка діє на підставі довіреності звернулась до суду із запереченнями, в обґрунтування яких зазначила, що при укладенні договору поруки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті ними як обов`язкові умови договору. Порука віднесена до зобов`язально-правових засобів забезпечення виконання зобов`язання, що спонукають боржника до належного виконання зобов`язань до нього чи до третіх осіб, що вступили заздалегідь у договір зобов`язальної вимоги. Порука є додатковим зобов`язанням, що виникає на підставі договору, за яким до зобов`язання основного боржника приєднується зобов`язання іншої особи, що за нього ручається. Вона покликана забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання. Договір поруки водночас є одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов`язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов`язок у відповідності до умов договору поруки, а поручитель зобов`язаний провести таке виконання. Із законодавчого положення "поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник", випливає обов`язок поручителя надати таке виконання, до якого зобов`язаний основний боржник. Таким чином, законодавець фактично поставив знак рівності між зобов`язанням боржника за основним договором та зобов`язанням поручителя за договором поруки за змістом вони є тотожними. Враховуючи викладене порука є правочином за якою третя особа, яка не є стороною основного договору, бере на себе обов`язок поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування в грошовій формі того, що не було виконане останнім. Тобто поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник. Крім того банк зазначив, що обсяг відповідальності боржника перед банком не збільшувався, а встановлений відповідно до умов кредитного договору. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Договором поруки сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору. Припинення правовідносин (зобов`язань) здійснюється в спосіб, визначений договором чи законом. Припинення поруки на підставі норм ст. 559 ЦК України не відповідає визначеним законом способом захисту судом цивільних прав. Пунктом 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Згідно п. 11 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Згідно п. 12 договору поруки сторони прийшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 5 років. Кредитором не було пред`явлено вимогу до поручителя, що підтверджується реєстром відправки вимоги в межах 5 річного строку. Виходячи з зазначених обставин справи, слід вважати, що у зв`язку з пред`явленням вимоги до поручителя строк припинення поруки повинен визначатися з дня пред`явлення такої вимоги. Порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору. Одночасно зауважив, що відповідно до пункту 3 договору поруки, поручитель ознайомився зі всіма умовами кредитного договору, отже посилання [PERSON] на незнання умов кредитного договору не відповідають дійсності. Відповідно до вимог ст.ст.610,654 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов договору поруки, а саме п. 5 Позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором № MRT9G104000021. Згідно п. 6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання залишена без задоволення. Стосовно посилання відповідача [PERSON] на той факт, що підпис в договорі поруки від 19.07.2007 року йому не належить, то відповідно до вимог ЦК України "факт заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Встановлення факту не справжності підпису на документі потребує спеціальних знань, тому в порядку ст. 103 ЦПК України призначає експертизу. З`ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору. Таким чином, не справжність підпису [PERSON] в договорі поруки від 19.07.2007 року може бути підтверджено лише почеркознавчою експертизою, яка в даній справі не проводилася. Предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. АТ КБ "Приватбанк" надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором (розрахунок заборгованості). Відповідач в свою чергу не спростував докази надані банком щодо цього факту. На даний час [PERSON] належним чином свої зобов`язання не виконав, а тому позовні вимоги банку є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Стосовно посилань відповідача [PERSON] щодо проживання на території АТО зазначено, що оскільки договір оформлений ще 19.07.2007 року, то остання звірка паспортних даних здійснювалась саме при укладенні договору, тому при подачі позову до суду у банку була відсутня достовірна інформація про адресу за якою на час початку проведення АТО проживав відповідач. Крім того боржник до банку з метою списання штрафних санкцій не звертався, хоча банком і налаштовано прийняття таких заяв через відділення банку. Тому позивач просив суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, після отримання достовірної інформації про адресу реєстрації, проживання/перебування боржника, банком буде розглянуте питання стосовно списання штрафних санкцій. Стосовно пропуску строку позовної давності, то договір поруки укладений між банком та відповідачем [PERSON] 19.07.2007 року, тому саме з цієї дати [PERSON] було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 19.07.2010 року. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в 2018 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України АТ КБ "Приватбанк" просить застосувати суд до спірних правовідносин строку позовної давності та відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Одночасно наголошено на тому, що відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, на даний час відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав. Враховуючи викладене позивач просив суд відмовити у зустрічному позові та задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Звертає увагу на те, що рішення по справі 266/29/15-ц, що розглядалося Приморським районним судом м.Маріуполя, Донецьким апеляційним судом та Верховним судом, у якому було встановлено, що [PERSON] позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про зо свідчить його підпис у договорі. Протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненнями положень, які йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] скористався своїм правом на подачу відповіді на відзив, в якому зазначив наступне. На задоволенні свого зустрічного позову наполягав. Не заперечував того, що 19.07.2007 року між [PERSON] та АТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір за №MRT9G104000021 на суму 21616,87 доларів США. У додатку до зазначеного кредитного договору, заходами для реалізації такого договору, згідно із зазначеною інформацією банком в позові виступили: договір іпотеки та договір поруки з [PERSON] . В первісному позові банком зазначено, що 19.07.2007 року між [PERSON] та АТ КБ "Приватбанк" укладений договір поруки № MRT9G104000021/1 за кредитним договором № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року, але йому ніхто його на руки не видавав і йому на теперішній час невідомо, що банк зміг в нього вписати, оскільки він на теперішній час не може без оригіналу цього документа вказати чи його підпис стоїть там, та чи брав він на себе якісь зобов`язання по кредитним договорам банку з [PERSON] . Заперечував проти того, що відповідно до п. 5 договору поруки на його адресу було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором за №MRT9G104000021, оскільки ніякі вимоги від відповідача, як поручитель не отримував і про наявну кредитну заборгованість йому стало відомо тільки при зверненні банком до суду із первісним позовом та отриманням ним копії позову. До того ж зазначив, що він дійсно мешкає в [ADDRESS] , тобто в зоні АТО (ООС) і тому на нього та відповідача [PERSON] поширюється дія закону №1669 "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" і для цього не потрібно окремо звертатися до банку, як про це вказано у відзиві, оскільки банк сам повинен застосувати норми закону, але на теперішній час, незважаючи на те, що вони неодноразово зверталися до банку, банк не йде ні на які поступки та не бажає укладати мирову угоду та списувати неправомірно нараховану заборгованість. До того ж зазначив, що його ніхто не повідомляв про збільшення обсягу відповідальності боржника перед банком та накладення на кредитний договір штрафних вимог або зростання заборгованості. Йому ніхто не роз`яснював про те, що в п. 12 договору поруки банк вказав про те, що сторони збільшують строки позовної давності до 5 років, і він із цим повністю не згоден. Наполягав на тому, що банк згідно умов договору поруки зобов`язаний відправити поручителю вимогу про погашення заборгованості позичальника і надати п`ять банківських днів для виконання зазначеного зобов`язання в добровільному порядку. Тобто в його випадку ніхто не відправив йому письмової вимоги про сплату боргу, що утворилася у боржника [PERSON] і ніхто не надав п`яти днів для його погашення, без нарахування штрафних санкцій і зростання суми боргу, тому його позовні вимоги правомірні та він наполягає на їх задоволенні. Також просив суд відновити йому строк позовної давності, з метою розгляду спору по суті та відновлення порушених його прав. Представник позивача Малервейн М.С. яка діє на підставі довіреності, звернулась до суду із заявою, в якій первісний позов банку підтримала у повному обсязі, наполягала на задоволенні позову. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON] повідомлена належним чином про розгляд справи в загальному позовному провадженні до суду не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, з`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.07.2007 року між банком "Приватбанк" укладено кредитний договір № MRT9G104000021 з [PERSON] , згідно якого остання отримала кредит у розмірі 17600,00 доларів США для купівлі жилої нерухомості, а також у розмірі 4016,87 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. (т.1, а.с.13-15) Так в договорі зазначена базова процентна ставка за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць (12% на рік). Додатковою угодою №1/1-1 від 21.07.2007 року до договору № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року між банком "Приватбанк" та [PERSON] визначено, що сторони між собою погодили з 21.07.2007 року новий розмір річної відсоткової ставки, який складає 13,54%. Додаткова угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами, тобто з 21.07.2007 року. (т.1, а.с.15, зворотна сторона) Отримання [PERSON] кредитних коштів у розмірі 4400,00 доларів США, підтверджується ордером розпорядженням № MRT9G104000021 від 17.07.2007 року. (т.1, а.с.16) З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року, між банком "Приватбанк" та [PERSON] було укладено договір поруки від 19.07.2007 року, згідно умов якого останній зобов`язався відповідати за виконання позичальником зобов`язань. Згідно п. 11 договору поруки договір діє і до повного виконання зобов`язань. Пунктом 12 визначено, що порука за договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. (т.1, а.с.17) Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві просить суд стягнути заборгованість за кредитом станом на 15.04.2015 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 18049,35 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 15828,07 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1191,51 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 105,72 долари США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 54,17 долари США, а також штрафи відповідно до Договору: штраф (фіксована частина) 10,91 долар США, штраф (процентна складова) 858,97 долари США. (т.1, а.с.4-7) ПАТ "Приватбанк" надіслав позичальнику [PERSON] і поручителю [PERSON] повідомлення за вихідним № 30.1.0.0/2-142 від 20 квітня 2015 року, яким довело до відома про порушення ними своїх зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість в сумі 1476,45 доларів США і просив у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, погасити заборгованість. У разі несплати простроченої заборгованості у цей строк на підставі\~ст. 1050 ЦК України, умов кредитного договору № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року та договору поруки, банк вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти на штрафні санкції. (т.1 а.с.9) Таку вимогу банк надіслав відповідачам: [PERSON] на адресу: [ADDRESS] та [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , (порядковий номер у реєстрі -18,19), про що свідчить реєстр згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів, претензій до боржників від 23 квітня 2015 року, що згідно поштового штемпеля м. Дніпропетровська здані на пошту 27 квітня 2015 року, про що видано службовий чек від 27 квітня 2015 року на рекомендовані листи згідно списку № 7536. (т.1, а.с.11-12) Проте позичальник і поручитель не виконали свого зобов`язання. Із позовом банк звернувся до суду 18 червня 2015 року. (т.1, а.с.2). Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Тобто, закон пов`язує припинення договору поруки, на підставі частини першої статті 559 ЦК України, зі зміною основного зобов`язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов`язання, забезпеченого порукою. Так, зміна умов зобов`язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов`язанням. Виходячи з результату аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки або зміни ануїтетного платежу (зміни схеми погашення кредиту) в бік збільшення тощо. Згідно з п.22 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559\~ЦПК України\~порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його відповідальність. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Враховуючи умови додаткової угоди до кредитного договору, якою збільшено обсяг відповідальності позичальника без згоди поручителя, суд приходить до висновку, що порука позивача за зустрічним позовом за цим правочином припинилася в силу норми частини першої\~статті 559 ЦК України. До того ж, як слід з розрахунку заборгованості, то в період часу з 25.11.2008 року по 19.07.2010 року банк самостійно змінив процентну ставку з 12,00% на рік на 14,04%, без належного повідомлення про це ані [PERSON] , ані [PERSON] суду надано не було. Так, відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. В той же час відповідно до змісту ст.\~559,\~598 ЦК України\~припинення зобов`язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1\~ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов`язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Отже, за положеннями ч. 1\~ст. 559 ЦК України\~припинення поруки в разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов`язання за договором поруки, передбаченого\~статтею 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі пункту 1 частини другої\~статті 16 ЦК України, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов`язане припинення поруки. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до пункту 7 частини другої\~статті 16 ЦК України. Стосовно посилання відповідача за зустрічним позовом АТ КБ "Приватбанк" про те, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] пропущений строк позовної давності на звернення із вказаним позовом, то суд зазначає наступне. Відповідно до кредитного договору № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року, строк дії договору встановлений з 19.07.2007 року по 15.07.2027 року. З договору поруки № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року слід, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за Кредитним договором. (п.11) Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. (п.12). Суд зазначає, що відповідно до\~ст. 256 ЦК\~позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ч. 1, 5\~ст. 261 ЦК\~перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, що підлягає застосуванню до вказаних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Оскільки строк дії поруки встановлений сторонами у договорі, тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк дії поруки не застосовується. За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. (Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 жовтня 2012\~року в справі №6-112цс12.) Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі \~(ч. 1 ст.\~259 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Враховуючи, що строк дії договору поруки припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто у 2032 році, тому суд вважає, що посилання відповідача за зустрічним позовом АТ КБ "Приватбанк" про те, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] пропущений строк позовної давності на звернення із вказаним позовом, є таким, що не відповідає чинному законодавству. Стосовно зустрічного позову [PERSON] про захист прав споживача шляхом припинення договору поруки MRTG9G104000021/1 від 19.07.2007 року, то суд зазначає наступне. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор\~- прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша\~статті 527 ЦК України). За положеннями частини першої\~статті 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша\~статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша\~статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша\~статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга\~статті 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга\~статті 553 ЦК України). За змістом\~статті 559 ЦК України\~зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За загальним правилом, установленим частиною першою\~статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої\~статті 651 ЦК України\~договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину. Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства. Так, за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої\~статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб. Приписи частини першої\~статті 559 ЦК України\~передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя. За змістом частини першої\~статті 654 ЦК України\~зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Пунктом 13 договору поруки №MRT9G104000021/1 від 19.07.2007 року сторони узгодили, що зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної додаткової угоди. За встановленими судом обставинами справи суд приходить до висновку, що [PERSON] як поручитель письмової згоди на збільшення розміру річної відсоткової ставки ПАТ "Приват Банк" з 12,00% до 13,54 %, а відповідно на збільшення обсягу своєї відповідальності, не надавав і про такі зміни повідомлений не був.\~\~ За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що порука за договором поруки за № MRT9G104000021 від 19.07.2007 року, укладена між банком "Приватбанк" та [PERSON] визнається судом такою, що припинена, з огляду на те, що змінюючи основне зобов`язання без згоди останнього, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності в розумінні ч. 1 ст. 559 ЦК України, а тому зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, при цьому суд не знаходить підстав про задоволення первісного позову, заявленого банку в частині стягнення заборгованості з [PERSON] . Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від\~21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11 та у Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року за №2-3258/2008. Стосовно заборгованості, яка виникла у відповідача [PERSON] перед банком, то суд зазначає наступне. За змістом ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно із\~статтею 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У\~статті 611 ЦК України\~зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно зі\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частин 1, 3\~ст. 1049 зазначеного Кодексу\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до ч.1\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625 ЦК України, де зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст.1048 цього Кодексу. Як вже встановлювалось судом, то заборгованість за кредитом обраховано банком станом на 15.04.2015 року становить в загальній сумі 18049,35 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 15828,07 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1191,51 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 105,72 долари США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 54,17 долари США, а також штрафи відповідно до Договору: штраф (фіксована частина) 10,91 долар США, штраф (процентна складова) 858,97 долари США. (т.1, а.с.4-7) При цьому, що також зазначалось вже судом, то АТ КБ "Приватбанк" самостійно змінив процентну ставку з 25.11.2008 року по 19.07.2010 року з 12,00% на рік на 14,04%, без належного повідомлення про це [PERSON] , в тому числі. Не погоджуючись із наданим розрахунком позивача за первісним позовом, суд обрахував заборгованість по процентам за період часу з 25.11.2008 року по 19.07.2010 року самостійно, проте враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України та не виходячи за межі позовних вимог, то суд вважає, що заборгованість по процентам за вказаний період становить 185,69 доларів США. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення пені та штрафів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. №1275-р\~затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до вказаного\~розпорядження\~м. Маріуполь було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно витребуваних відомостей про місце реєстрації відповідача [PERSON] , є [ADDRESS] . Доказів того, що відповідач проживає поза межами м. Маріуполя суду АТ КБ "Приватбанк" не надано. 30 квітня 2018 року Президентом України підписано наказ Верховного Головнокомандувача ЗСУ\~Про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей. Згідно якого з 14-00 години 30 квітня 2018 року розпочато операцію Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської федерації у Донецькій і Луганській областях, відповідно до плану операції Об`єднаних сил. Отже, 30 квітня 2018 року антитерористична операція завершилася. Пунктом 2 статті 11\~Прикінцеві та перехідні положення\~Закону України\~"Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"\~встановлено, що дія цього\~Закону\~поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Отже, банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в сукупності за період від 14 квітня 2014 року по 31 жовтня 2018 року. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором від 19.07.2007 року, пеня та штрафи нараховані відповідачу за період з 14.04.2014 року по 15.04.2015 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" до відповідача в частині стягнення пені за період часу з 14.04.2014 року по 15.04.2015 року, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що сума штрафів нарахована після 14 квітня 2014 року і до 15 квітня 2015 року, а отже їх нарахування суперечить положенням\~ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Натомість, з відповідача підлягає стягненню сума пені, нарахована у період з 19 липня 2007 року по 26 березня 2014 року, яка становить 5,11 доларів. Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Оскільки суд дійшов висновку про часткове стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за порушення грошового зобов`язання, покладання на відповідача штрафу за несвоєчасне виконання того ж зобов`язання, на думку суду, є подвійним притягненням до відповідальності, що суперечить статті 61 Конституції України\~і співпадає з правовою позицією Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в позові в частині стягнення штрафу фіксованої у розмірі 10,91 долар США та штрафу (процентна складова) у розмірі 858,97 доларів США. Стосовно стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом, то суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 6.2 кредитного договору від 19 липня 2007 року при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. За змістом пункту 7.1 кредитного договору від 19 липня 2007 року банк зобов`язаний надати позичальнику кредитні кошти у тому числі на сплату винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі суми 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. Згідно зі статтями\~526,\~530,\~610, частиною першою статті\~612 Цивільного кодексу України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями частини п`ятої статті\~11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним,\~вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо\~плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацом другим частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою\~статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою\~статті 42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі\~статтею 55 Закону\~України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами. Частиною першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що положення спірного кредитного договору\~№ MRT9G104000021 від 19.07.2007 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі\~є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою\~статті 55\~Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача,\~як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18, а тому враховуючи положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховую вказані висновки при застосування до вказаних спірних правовідносин. За таких обставин, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем по кредиту становить 17130,41 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 15828,07 долари США; заборгованість по процентам за користування кредитом 1191,51 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 5,11 долари США. Крім того стосовно стягнення заборгованості у еквіваленті, як заявив про це позивач за первісним позовом. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція зазначена у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц та є обов`язковою для застосування судами. За таких обставин, суд з урахуванням розрахунку позивача, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, а саме про стягнення суми боргу в іноземній валюті, без зазначення її гривневого еквіваленту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням первісного позову суд стягує з відповідача за первісним позовом\~ [PERSON] \~на користь банку судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог 390205,90 гривень х 3654,00 гривень / 413691,13 гривень, що становить 3446,56 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з банку на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] \~судові витрати у розмірі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial