Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулась до суду зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що з 2003 року по 02 жовтня 2014 року працювала контролером відділу реалізації послуг виробничої одиниці Обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго" Єнакієвотепломережа. Наказом 3151к від 02 жовтня 2014 року була звільнена за згодою сторін на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В день звільнення їй ніяких виплат зроблено не було та період з травня 2014 року по вересень 2014 року утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 8 192,32 грн., яка до теперішнього часу не виплачена. Несвоєчасна виплата заробітної плати негативно вплинула на її здоров'я, ускладнилися її хронічні захворювання, у неї не було грошей на продукти харчування, ліки. Все це спричинило їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 50 000,00 грн. Просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 8 192,32 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати та моральну шкоду у сумі 50 000 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 8 192,32 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 03 жовтня 2014 року по 19 травня 2015 року у розмірі 14 470,51 грн., та моральну шкоду у розмірі 500 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. В іншій частин позову відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився відповідач, приніс апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у відповідача виникають сумніви щодо достовірності інформації, наданої в довідці про заборгованість по заробітній платі та достовірності самої довідки. Судом не надано достатньої правової оцінки тому факту, що ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Єнакієветепломережа» у вересні 2014 року було захоплено невідомими озброєними особами. Крім того вони заперечують проти задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати, оскільки судом не прийнято до уваги всі наявні загальновідомі обставини, тобто проведення АТО у південно-східному регіоні України, що суттєво відобразилось не економічному стані та загальному рівні України. Судом не враховано сертифікат (висновок) № 2644/05-4 від 28.08.2014 року , який отримано від торгово-промислової палати України, яким засвідчено настання обставин непереборної сили з 02 липня 2014 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» при здійснені господарської діяльності на території Донецької області. Зазначені обставини виключають наявність вини в його діях як обовязкової умови для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також судом безпідставно стягнуто на відшкодування моральної шкоди 500 грн. Відповідачка в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить його особиста розписка (а.с.99) Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника відповідача, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши доповідача, позивачку, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої інстанції у повній мірі не відповідає з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] з 02 жовтня 2014 року відповідно до наказу №151к від 02 жовтня 2014 року була звільнена з посади контролера відділу реалізації послуг Обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго виробнича одиниця "Єнакієветепломережа" за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП (а.с.2-6). Відповідно до довідки, позивачка взята на облік у м. Краматорську Донецької області, як особа, яка перемістилася з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО м. Єнакієве (а.с.7) Згідно довідки Обласного комунального підприємства "Донецьктеплокомуненерго виробнича одиниця "Єнакієветепломережа" від 18.03.2015 року, [PERSON] знаходилася у трудових відносинах з підприємством з 25 грудня 2003 року по 02 жовтня 2014 року, заборгованість по заробітній платі складає 8192,32 грн. (а.с.50) відповідно до довідки про середню заробітну плату за останні 2 місяці роботи, загальна сума нарахованого доходу за період з серпня по вересень 2014 року склала 2 085,24 грн. (а.с.49). Факт захоплення будівлі та майна виробничих одиниць відповідача в тому числі ВО "Єнакієвєтепломережа" підтверджено копіями заяв. (а.с.31-34) Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітний платі суд першої інстанції виходив із доведеності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, яка не була йому своєчасно виплачена при звільненні. Такий висновок суд є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 25 грудня 2003 року по 02 жовтня.2014 року ", заборгованість по заборгованість по заробітній платі за травень-вересень 2014 року складає 8 192,32 грн.( а.с.50) . Встановивши наявність заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув її з відповідача. Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо сумніву в достовірності даних зазначених в довідки, оскільки відповідно до ст. ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, а не позивач. У судовому засіданні позивачка наполягала на тому, що вона не отримувала заробітну плату з травня 2014 року по вересень 2014 року, в обґрунтування вимог надала довідку Відокремленого підрозділу «Виробнича одиниця Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Єнакієветепломережа» №3/1-29 від 18.05.2015 року про розмір заборгованості 8192,32 грн. (а.с.50), а відповідач не надав належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд першої інстанції, враховуючи вказані обставини пришов вірного висновку, що діями відповідача позивачу завдано моральні страждання і обґрунтовано стягнув у відшкодування моральної шкоди 500 гривень, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Проте заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно сертифікату (висновок) про настання обставин непереборної сили №2644/05-4 від 28 серпня 2014 року (а.с. 68), за яким Торгово-промислова палата України засвідчила настання обставин непереборної сили з 2 липня 2014 року Обласному комунальному підприємству «Донецьктеплокомуненерго» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотримання законодавчих актів України, які стосуються справлення та сплати податків та обовязкових платежів. Таким чином, апеляційний суд вважає, що відсутня вина роботодавця в не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем, що виключає можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволені цих позовних вимог. Також при розподілі судових витрат судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, тому рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа у пункті 12 своєї постанови № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадку обєднання в одній заяві вимог майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України № 3674 VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад ,знаття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір зможе бути сплачений окремо за кожною вимогами або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Виходячи із змісту позовної заяви позивачем були заявлені вимоги як майнового так і не майнового характеру, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути додатково ще 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial