Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, у розмірі 78100 грн., виділивши автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору [PERSON] . Позов обгрунтовано тим, що 01.06.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10.05.2018 року було розірвано. У період перебування в шлюбі за спільні кошти подружжям було придбано автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, який зареєстрований на ім`я відповідача. Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, вказаного автомобіля, оскільки автомобіль залишився в користуванні відповідача, який не бажає ані повернути його, ані сплатити половину його вартості, ані надати копії документів на авто. Крім того, позивачці стало відомо, що відповідач виставив автомобіль на продаж , не повідомивши та не отримавши згоди позивача. Зважаючи, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивач бажає поділити вказане майно. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений між сторонами в рівних частинах позивач бажає отримати компенсацію за її частку в спільному майні в розмірі 1/2 вартості автомобіля "Fiat Fiorino", що становить 78100 грн, виходячи із вартості автомобіля вказаної відповідачем в оголошенні про продаж автомобіля. У визначений ухвалою про відкриття провадження строк представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Відзив обгрунтований тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, який було зареєстровано на відповідача. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] виникло питання щодо порядку поділу спільного майна подружжя, а саме вказаного автомобіля. Співвласники домовились, що [PERSON] продасть вказаний автомобіль, а кошти від його продажу будуть поділені між співвласниками порівну. З метою реалізації домовленості [PERSON] розмістив на веб -сайті: // auto.ria.com/uk/ оголошення про продаж автомобіля за ціною 5800 доларів США із вказівкою про можливий торг. Так як, автомобіль довгий час не реалізовувався, позивач почала звинувачувати відповідача у тому, що він навмисно завищив ціну і не продає авто за його ринковою вартістю. [PERSON] пропонував [PERSON] самостійно реалізувати автомобіль, однак на таку пропозицію вона не погодилася, а 29.09.2020 відповідач дізнався, що [PERSON] в порушення погоджено порядку поділу майна звернулася до суду з вказаним позовом та вимагає стягнення з відповідача коштів в розмірі 78100 грн., що на її думку становить 1/2 частину вартості спірного майна. Відповідач на даний час ніде не працює на постійній основі, доходи, які він отримує в якості періодичних підробітків, унеможливлює виплату грошової компенсації, так як ці кошти спрямовані на виплату аліментів на двох дітей та на забезпечення відповідача найнеобхіднішим, а тому становитиме для нього надмірний тягар. З метою визначення дійсної вартості спільного майна, на замовлення відповідача, сертифікованим суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] було виготовлено звіт про оцінку транспортного засобу "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки складає 130 172 грн.,на дату проведення оцінки. 29.10.2020 представник позивача, адвокат Гринчук І.В. надіслала до суду відповідь на відзив, в якому заперечувала проти приєднання відзиву до матеріалів справи , оскільки він поданий із порушенням процесуальних норм , а саме: до нього додано доказ , що стороні він направлявся лише на електронну адресу. В той же час файли неможливо відкрити на комп`ютері, оскільки таке відкриття є небезпечним. А належним доказом надсилання стороні документів є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість, що узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року № 820/1186/17. Також представник позивача звертає увагу, що відповідач протягом двох років самостійно користувався автомобілем, в результаті чого знижувалася його товарна ринкова вартість, майнові втрати ніяким чином позивачеві не було компенсовано. Вважає, що твердження представника відповідача про те, що для відповідача є надмірним тягарем сплатити частину вартості автомобіля не відповідають дійсності, оскільки позивачеві достеменно відомо, що відповідач працює водієм у сільськогосподарському підприємстві у м. Біла Церква, займається постійними вантажоперевезеннями, однак працює неофіційно, аби уникнути сплати аліментів та податків. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Гринчук І.В. позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того доповнила, що незважаючи на те, що автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , є спільною сумісною власністю сторін відповідач [PERSON] на протязі двох років після розірвання шлюбу одноособово користувався автомобілем, в результаті чого він втрачав свою товарну ринкову вартість. Будь-яких дій щодо поділу спільного майна відповідач не вчиняв. Стверджує, що твердження представника позивача про те, що він пропонував [PERSON] самостійно продати автомобіль не відповідають дійсності,оскільки будь -яких реальних дій для цього не вчиняв ( не відав ключі від автомобіля та не надав нотаріальної довіреності). Оскільки відповідач є титульним власником автомобіля, постійно ним самостійно користується просить в порядку поділу спільного майна, залишити автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору у власність [PERSON] та стягнути з нього на користь [PERSON] компенсацію за її частку у спільному майні в розмірі 1/2 вартості автомобіля, виходячи із вартості автомобіля, яка була вказана відповідачем в оголошенні про продаж автомобіля- 5800$ США, на час звернення до суду з даним позовом, що становить 78100 грн. Стягнути з відповідача всі понесені позивачем судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги та позицію свого представника підтримала та просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача, адвокат Борусевич С.Й. позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно спірний автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору придбаний сторонами під час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності. На протязі двох років після розірвання шлюбу між сторонами відповідач користувався вказаним автомобілем, однак і не забороняв, і не чинив перешкод позивачеві в користуванні автомобілем. Також сторони домовилися, що [PERSON] продасть автомобіль, а кошти від продажу будуть поділені між співвласниками в рівних частинах. З метою виконання домовленості [PERSON] розмістив в мережі інтернет оголошення про продаж автомобіля за ціною 5800 доларів США із вказівкою про можливий торг. Так як автомобіль довгий час не реалізовувався позивач почала звинувачувати відповідача у тому, що він навмисне не продає авто за його ринковою вартістю. [PERSON] пропонував [PERSON] самостійно реалізувати автомобіль, однак на таку пропозицію вона не погодилася. Відповідач продовжив розміщувати оголошення про продаж автомобіля поки не дізнався про накладення арешту на автомобіль. Звертаючись до суду з даним позовом позивач обрала такий спосіб захисту своїх прав, який порушує права відповідача, оскільки [PERSON] на даний час ніде не працює та має нерегулярний підробіток, сплачує аліменти на утримання двох дітей, а тому не спроможний виплатити позивачу компенсацію вартості частки спільного майна у рахунок визнання за ним права власності на спільне майно, адже це становитиме для нього надмірний тягар. Не заперечує щодо припинення його права власності на автомобіль з отриманням відповідної грошової компенсації. Також пропонував відповідачці укласти мирову угоду та прописати поетапну сплату розміру компенсації, однак на вказані пропозиції позивач не погодилася. Вважає, що в разі задоволення позову та відкриття виконавчого провадження автомобіль може бути реалізований за ціною значно нище ринкової, за рахунок вказаних коштів будуть задоволенні майнові вимоги позивача, а відповідачу залишаться кошти, в розмірі значно меншому чим реальна вартість 1/2 спірного автомобіля. Зважаючи на вказане просив в задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив в задоволенні позову відмовити . Вислухавши пояснення сторін до дослідивши матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. За приписами до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У відповіді на відзив представник позивача, адвокат Гринчук І.В. просила вважати наданий відповідачем відзив та додані до нього докази як неналежні та недопустимі, та не брати їх до уваги з тих підстав, що відповідачем не надано доказів надсилання даного відзиву стороні позивача засобами поштового зв`язку. Однак такі твердження суд оцінює критично, оскільки стороною відповідача відзив надісланий у строк визначений ухвалою про відкриття провадження, а також надано докази надіслання відзиву стороні позивача на електронну адресу зазначену в позовній заяві. Положення ст. 178 ЦПК України не зобов`язують відповідача надавати докази отримання відзиву позивачем.А чинні норми цивільного процесуального кодексу не забороняють надсилання кореспонденції на електронну адресу вказану стороною по справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 01.06.2003 позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб в М`якохідській сільській раді Бершадського району Вінницької області, актовий запис № 3. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10.05.2018 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В судовому засіданні встановлено та не оспорювалося сторонами, що 27.11.2013, під час перебування у шлюбі, сторони придбали автомобіль "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, який було зареєстровано на відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зміст ч. 1, ч. 2 ст.61СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень статті 71 СК України дають підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19 (провадження № 61-21084св19), від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Судом встановлено, що автомобіль марки "Fiat Fiorino", д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору перебуває в користуванні відповідача, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. Доказів наявності у позивача водійських прав не має, вона не користується транспортним засобом, потребує коштів, оскільки разом з неповнолітніми дітьми проживає в м. Вінниці на орендованій квартирі та згідна на присудження їй грошової компенсації замість її частки у спільному майні. Вказаний об`єкт рухомого майна є неподільним, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1/2 частину його вартості в рахунок компенсації права на належну їй частку. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта від 21.01.2021 № 8141/20-21 за результатами проведення судової авто -товарознавчої експертизи ринкова вартість автомобіля марки «Fiat Fiorino», д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] станом на дату проведення експертизи складає 118 680,26 грн. З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що слід провести поділ майна, набутого сторонами за час шлюбу, шляхом визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на автомобіль марки «Fiat Fiorino», д.н.з. [NUMBER] , 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова [NUMBER] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки спільного сумісного майна, виходячи із ринкової вартості встановленої висновком експерта, що становить 59340,13 грн. Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень статті 137 ЦПК України. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До закінчення розгляду справи по суті представник позивача та представник відповідача подали докази про витрати, які понесли сторони у зв`язку з розглядом справи. Згідно вимог статті 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Позивачем на підтвердження понесених витрат було надано договір, укладений між нею та адвокатом Гринчук І.В. про надання правничої допомоги від 10 червня 2020 року, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту, також надано розрахунок (акт виконання робіт) суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги від 31.03.2021, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 8 від 31.03.2021 року на суму 18 857 грн., розрахунок (акт виконання робіт) суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги від 15.04.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 15 від 15.04.2021 року на суму 2270 грн. Відповідачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу було надано договір про надання послуг адвоката від 12 жовтня 2020 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , ордер адвоката Борусевича С.Й. на надання правничої допомоги [PERSON] від 15.10.2020 року, Акт №1 про надані послуги в період з 12.10.2020 по 12.04.2021 та заплановані послуги по договору про надання послуг адвоката № 68 від 12.10.2020 на суму 9384,91 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 3 від 12.04.2021 року на суму 8250 грн. Згідно з частиною п`ятою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України). Таким чином, зменшення судових витрат судом можливо лише за клопотанням іншої сторони. Представник відповідача заявив клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених позивачем [PERSON] та навів відповідні доводи на спростування їх розміру. Дослідивши доводи клопотання та обставини справи, суд вважає, що зазначені представником відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 127 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Так, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial