Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Близнюківська районна державна адміністрація Харківської області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просить: стягнути відповідача на її користь заборгованість із виплати орендної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2086, 76 грн., 3 % річних у розмірі 873,25 та пеню у розмірі 6817, 11 грн., а також розірвати договір оренди земельної ділянки від 20.03.2017 зареєстрований 31.07.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та припинити речове право - право оренди земельної ділянки. В обґрунтування позову зазначає, що 20.03.2017 уклала з відповідачем договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований 31.07.2017 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вказаного договору вона повинна отримувати кожний рік орендну плату в розмірі 10305, 10 грн. Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 27.09.2018 на її користь була стягнута з відповідача орендна плата за 2017 рік у розмірі 10305,10 грн. Тільки 29.11.2019 року відповідач розрахувався з нею за оренду земельної ділянки за 2017-2019 роки, сплативши їй 31050, 30 грн. Проте, відповідно до ст.. 625 ЦК України відповідач має сплати їй борг за прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням індексів інфляції у розмірі 2086, 76 грн. за 2017-2018 роки та 3 % річних за 2017-2018 роки у розмірі 873, 25 грн. Крім того, відповідно до умов договору оренди від 20.03.2017 відповідач у разі невнесення орендної плати у строк повинен сплатити їй пеню у розмірі 120 % річних облікової ставки НБУ несплаченої за кожен день прострочення за 2017 рік за період з 29.11.2018 по 29.11.2019 у розмірі 3576,26 грн., а за 2018 рік за період з 01.01.2019 по 29.11.2019 у розмірі 3240, 85 грн. Крім того, несвоєчасна сплата орендної плати за 2017-2018 роки є підставою для розірвання вищенаведеного договору оренди землі. Відповідач надав письмовий відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивач свідомо ухилялась від отримання орендної плати за 2017-2018 роки. Ухвалою судді Близнюківського районного суду Харківської області від 01.10.2019 року позовну заяву з урахуванням уточненої позовної заяви прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Близнюківського районного суду Харківської області № 14 від 06.03.2020 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 612/678/19. Ухвалою судді від 01.04.2020 року цивільну справу №612/678/19 прийнято до розгляду та ухвалено провести повторно підготовче провадження. 23.04.2020 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку з не сплатою судового збору. 12.05.2020 року ухвалою судді продовжено підготовче провадження у справі у зв`язку з усуненням недоліків позивачем та призначено підготовче судове засідання. 25.05.2020 року ухвалою судді продовжено підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 29.10.2020 прийнято до розгляду заяву представника позивача про уточнення позовних вимог та залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Близнюківську РДА Харківської області. Ухвалою суду від 24.11.2020 підготовче провадження у справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні. У судовому засіданні також була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що в її чоловік [PERSON] зустрічався із [PERSON] з метою вирішення питання здачі земельної ділянки в оренду. [PERSON] було запропоновано допомогу щодо оформлення документів на її земельну ділянку, на що вона погодилась, у зв`язку з чим була оформлена відповідна довіреність на її ім`я. Її чоловік, [PERSON] , повідомив позивачку, що зараз її земельна ділянка засіяна невідомими особами. Не зважаючи на це, позивач повідомила що її все влаштовує, та погодилась здати земельну ділянку в оренду [PERSON] . Всі витрати щодо оформлення документів вони понесли самі. Після оформлення документів позивач почала вимагати у них 150 000 гривень для купівлі будинку. Однак [PERSON] відмовив [PERSON] та просив почекати, оскільки її земельну ділянку вони ще не обробляли, та прибуток з неї не отримували. Після цього позивач не зв`язувалась з чоловіком щодо виплати орендної плати. В 2019 році чоловіку дзвонили з Близнюківської РДА з приводу невиплати орендної плати позивачу, на що він надав усі необхідні документи. Свідок також зазначила, що позивач навмисно змінила свою адресу, щоб створити умови для повернення земельної ділянки. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, показання свідка та електронний доказ, дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2017 року, яке набрало законної сили [PERSON] належить право на земельну частку (пай), розміром 8,40 умовних кадастрових гектарів у землі, що перебуває у колективній власності КСП «Червона Зоря» Новоукраїнської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Довіреністю від 06 січня 2017 року, посвідченою приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з усіма необхідними повноваженнями у будь-яких органах, установах чи організаціях незалежно від форми власності чи підпорядкування з питань, пов`язаних з управлінням належним їй правом на земельну частку (пай) у землі яка розташована на території Новоукраїнської сільської ради Близнюківського району Харківської області, в тому числі здавати в оренду зазначену земельну ділянку. 20 березня 2017 року між [PERSON] , в інтересах якої згідно довіреності діяла [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6320684700:02:000:0016 площею 7,071 га, на 49 років. Згідно п.п. 9, 11 укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] договору оренди встановлено, що оренда плата вноситься орендарем у розмірі грошової оплати - 10305,10 грн. за кожний рік оренди. Орендна плата вноситься до 31 грудня кожного року. Пунктом 13 Договору від 20.03.2017 передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором, справляється пеня у розмірі 120 % річних облікової ставки НБУ несплаченої за кожен день прострочення. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, зазначений договір оренди зареєстрований 31 березня 2017 року за № 19823579. 11.12.2018 ФОП [PERSON] направляв на адресу [PERSON] лист звернення, згідно якого просив повідомити реквізити карткового рахунку для перерахування орендної плати або прийти особисто для отримання орендної плати. Згідно довідки відділення поштового зв`язку вказаний лист не був отриманий [PERSON] . Розпискою від 29.11.2019 та відомостями видачі орендної плати за 2017-2019 роки, підтверджується те, що [PERSON] 29.11.2019 отримала відповідача орендну плату за три роки, а саме 2017-2019 роки 31050, 30 грн. ( за 2017 рік в сумі 10789, 80 грн., за 2018 рік 10305, 10 грн., за 2019 рік 10305, 10 грн.). Суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі". Відповідно до частини 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 9 ст. 93 ЗК України також встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі". Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом статті 15 Закону України "Про оренду землі" орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, умов платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією з істотних умов договору оренди землі. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Пунктами 9 та 11 Договору від 20.03.2017 встановлено, що орендна плата встановлюється у розмірі грошової плати - 10305, 10 грн. за кожний рік оренди та виплачується до 31 грудня кожного року. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що відповідач несвоєчасно виплатив їй орендну плату. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що орендну плату було позивачу за 2017-2019 роки було сплачено 29.11.2019, у зв`язку з недобросовісною поведінкою позивача в частині не отримання орендної плати за 2017-2018 роки. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди) розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Законом України від 12.02.2015 року № 191-VIII, який набрав чинності 05.04.2015 року, у частині другій ст. 21 Закону України "Про оренду землі" слово "форма" замінено словом "умови". Пункти 9-13 Договору оренди земельної ділянки від 20.03.2017 року визначають, що орендна плата вноситься до 31 грудня кожного року та оформляється відповідними актами. Умови внесення орендної плати вказаний договір не містить. В листі-зверненні відповідача на адресу [PERSON] від 11.12.2018 та заяви прохання від 27.08.2019, відповідач повідомив, що орендну плату позивач може отримати за місцезнаходженням орендаря або повідомити номер рахунку для перерахування орендної плати. З дослідженого СМС-повідомлення, яке було направлено свідком [PERSON] на номер телефону [PERSON] вбачається прохання отримати орендну плату. Перевіряючи доводи відповідача щодо причин невиплати позивачу орендної плати з дотриманням строків, встановлених договором, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання за грошовим зобов`язанням провадиться - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання (п. 4). В договорі оренди місце виконання орендарем грошового зобов`язання по внесенню орендодавцю орендної плати не встановлено, а тому воно має виконуватися відповідно до п. 4 абзацу 2 частини 1 ст. 532 ЦК України за місцем проживання орендодавця, тобто позивача. Оскільки внесення орендної плати є грошовим зобов`язанням саме відповідача, саме він має докладати зусиль для його виконання. Орендодавець, яким є позивач, відповідно до ст. 24 Закону України "Про оренду землі" має лише право на своєчасне внесення орендної плати. Відповідно до частин 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов`язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13.02.2013 р. у справі № 6-170цс12). Отже, саме відповідач у справі має доводити у суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов`язання за договором оренди з внесення орендної плати або ж довести факт виконання ним даного зобов`язання. Відповідачем не надано суду доказів про те, що він приймав заходи щодо внесення орендної плати за договором оренди за місцем проживання орендодавця щороку до 31 грудня. Відповідачем не надано доказів відсутності кредитора, тобто позивача, у місці виконання зобов`язання, а саме, за місцем її проживання впродовж с початку 2017 року по початок 2019 року, як і доказів про те, що позивач відмовилась прийняти належне виконання, запропоноване боржником, а саме, отримати орендну плату за 2017-2018 роки у строки та на умовах, що встановлені договором оренди або в порядку визначеному законодавством України. Так, згідно рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 27.09.2018, яке набрало законної сили, був встановлений факт невиплати ФОП [PERSON] орендної плати [PERSON] за 2017 рік та стягнуто орендну плату в розмірі 10305, 10 грн. та судові витрати. Посилання представника відповідача та свідка на відсутність [PERSON] за адресою зазначеною в договорі спростовуються відомостями паспорта позивача та довідкою про реєстрацію місця проживання [PERSON] , згідно з якими остання зареєстрована з 25.12.2014 до 19.07.2019 за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою, яка зазначена в договорі. При цьому, суд зазначає, що обов`язок сплатити орендну плату за 2018 рік у відповідача сплив 01.01.2019, тобто, коли позивач мешкав та був зареєстрований за старою адресою. Тобто відповідач не був позбавлений можливості, враховуючи відсутність у договорі положень щодо порядку виплати орендної плати, діяти відповідно до ст. 532 ЦК України. Посилання представника відповідача на те, що позивач була відсутня за місцем своєї реєстрації в спірний період: [ADDRESS] , оскільки відповідач виїжджав за вищенаведеною адресою, відхиляються судом, оскільки ймовірна відсутність [PERSON] в певний день та час за місцем свого мешкання, не може підтверджувати факт постійної відсутності позивача за вищенаведеною адресою. Отже, посилання відповідача на те, що позивач діяла недобросовісно, оскільки не отримала орендну плату за місцезнаходженням відповідача та не надала реквізитів її рахунку в будь-якому банку, не ґрунтуються на законі, суперечать нормам ст. 526, 532 ЦК України. З показів свідка [PERSON] та оглянутого електронного доказу у виді СМС-повідомлення також не вбачається факту свідомого ухилення позивача від отримання орендної плати. Суд зазначає, що Договором оренди не встановлено обов`язок орендодавця з`являтися до орендаря для виконання орендарем свого зобов`язання щодо внесення орендної плати, тобто не встановлено, що місцем виконання орендарем грошового зобов`язання щодо внесення орендної плати є місцезнаходження орендаря. Посилання представника відповідача на належне виконання умов договору оренди землі в 2019-2020 роках, відхиляються судом, оскільки ці періоди виходять за межі предмету спору. Враховуючи, що відповідачем не доведена відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання щодо внесення орендної плати у строки, встановлені Договором оренди, суд вважає, що строки внесення орендної плати за 2017-2018 роки відповідачем порушені з його вини. Щодо позовних вимог про стягнення за ст. 625 ЦК України заборгованість із виплати орендної плати з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2086, 76 грн., 3 % річних у розмірі 873,25 від простроченої суми та пені у розмірі 6817, 11 грн. за 2017-2018 роки, суд зазначає наступне. Невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 ст. 611 ЦК). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пунктом 13 Договору оренди від 20.03.2017 встановлено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 120% річних облікової ставки НБУ несплаченої суми за кожен день прострочення. Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що відповідачем порушені строки внесення орендної плати за 2017-2018 роки, які встановлені договором оренди, позивач має право на отримання від відповідача пені в розмірі, встановленому договором оренди. Згідно заяви про уточнення позовних вимог та розрахунку пені в ній, за 2017 рік позивач просить стягнути з урахуванням позовної давності в один рік - 3576,26 грн., за 2018 рік - 3240, 85 грн. Суд зазначає, що методика та порядок розрахунку пені за ці періоди є вірними за виключенням суми заборгованості за кожні ці роки, яка враховується для розрахунку пені та облікової ставки НБУ, яка згідно договору складає 120% річних, а не подвійної облікової ставки, яка зазначено позивачем. Так, позивач зазначив, що сума заборгованості яка враховується при розрахунку пені за 2017-2018 складає 10305 грн. 10 коп. Проте, позивачем не враховано, що для розрахунку пені повинна застосовуватись сума заборгованості із вирахуванням із неї податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % та військового збору у розмірі 1,5 %, а загалом 19,5 %. Отже, сума заборгованості, яка враховується для розрахунку пені за 2017-2018 роки повинна становити 8295,61 грн. ( 10305,10*80,5/100). Такий же розмір заборгованості повинен враховуватись для розрахунку інфляції та 3 % річних за ст.. 625 ЦК України. Розмір пені у відсотках на день розраховується за формулою: Пеня = С х РП х Д/100/365, де С - Сума заборгованості (8295,61 грн.), РП - розмір пені зазначений в договорі (120% ставки НБУ), Д - Кількість днів прострочення (за 2017 рік 366 днів; за 2018 рік 333 днів). За 2017 рік Облікова ставка НБУ у розрахунку 120 %: дата початку - 29.11.2018, дата закінчення - 25.04.2019, кількість днів - 148, облікова ставка НБУ - 18, розрахункова ставка (%) - 21,6, пеня - 726,56 грн.; дата початку - 26.04.2019, дата закінчення - 18.07.2019, кількість днів - 84, облікова ставка НБУ - 17,5, розрахункова ставка (% ) - 21, пеня - 400,92 грн.; дата початку - 19.07.2019, дата закінчення - 05.09.2019, кількість днів - 49, облікова ставка НБУ - 17, розрахункова ставка (%) - 20,4, пеня - 227,19 грн.; дата початку - 06.09.2019, дата закінчення - 24.10.2019, кількість днів - 49, облікова ставка НБУ - 16,5, розрахункова ставка (%) - 19,8, пеня - 220,50 грн.; дата початку - 25.10.2019, дата закінчення - 29.11.2019, кількість днів - 36, облікова ставка НБУ - 15,5, розрахункова ставка (% ) - 18,6, пеня - 152,18 грн.; разом пеня - 1727,35 грн. За 2018 рік Облікова ставка НБУ у розрахунку 120 %: дата початку - 01.01.2019, дата закінчення - 25.04.2019, кількість днів - 115, облікова ставка НБУ - 18, розрахункова ставка (% ) - 21,6, пеня - 564,56 грн.; дата початку - 26.04.2019, дата закінчення - 18.07.2019, кількість днів - 84, облікова ставка НБУ - 17,5, розрахункова ставка (%) - 21, пеня - 400,92 грн.; дата початку - 19.07.2019, дата закінчення - 05.09.2019, кількість днів - 49, облікова ставка НБУ - 17, розрахункова ставка (%) - 20,4, пеня - 227,19 грн.; дата початку - 06.09.2019, дата закінчення - 24.10.2019, кількість днів - 49, облікова ставка НБУ - 16,5, розрахункова ставка (%) - 19,8, пеня - 220,50 грн.; дата початку - 25.10.2019, дата закінчення - 29.11.2019, кількість днів - 36, облікова ставка НБУ - 15,5, розрахункова ставка (% ) - 18,6, пеня - 152,18 грн.; разом пеня - 1565,35 грн. Розрахунок пені за 2017 рік: 8295,61 х 120 ставки НБУ% х 366 / 100 / 365 = 1727 гривень 35 коп. Розрахунок пені за 2018 рік: 8295,61 х 120 ставки НБУ% х 333 / 100 /365 = 1565 гривень 35 коп. Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення внесення орендної плати за 2017-2018 роки підлягає стягненню пеня у загальному розмірі 3292 грн. 70 коп. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10. 2011 року у справі № 6-38цс11, від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11) та нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11). Заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (постанови Верховного Суду України від 6.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13). Враховуючи, що суд дійшов висновку про те, що відповідачем порушені строки внесення орендної плати за 2017-2018 роки, які встановлені договором оренди, тобто, боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат. Згідно заяви про уточнення позовних вимог та розрахунку 3 % річних в ній, за 2017 рік позивач просить стягнути - 591,20 грн., за 2018 рік - 282,05 грн. Суд зазначає, що розрахунок 3% річних за ці періоди повинен розраховуватись із застосовуванням суми заборгованості із вирахуванням із неї податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % та військового збору у розмірі 1,5 %, а загалом 19,5 %. Отже, сума заборгованості, яка враховується для розрахунку 3 % річних за 2017-2018 роки повинна становити 8295,61 грн. ( 10305,10*80,5/100). Розмір трьох відсотків річних розраховується за формулою: Відсотки = Сума боргу х Процентна ставка / 100% / 365 днів х Д , де Сума боргу - Сума заборгованості (8295,61 грн.), ПС - процентна ставка 3% річних, Д - Кількість днів прострочення (за 2017 рік 698 днів; за 2018 рік 333 дні. Розрахунок 3% річних за 2017 рік: 8295,61 х 3 % : 100 : 365 х 698 = 475 гривень 92 коп. Розрахунок 3% річних за 2018 рік: 8295,61 х 3 % : 365 : 100 х 333 = 227 гривень 05 коп. Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення внесення орендної плати за 2017-2018 роки підлягає стягненню 3 % річних у загальному розмірі 702 грн. 97 коп. Згідно заяви про уточнення позовних вимог та розрахунку інфляційних втрат в ній, за 2017 рік позивач просить стягнути - 1561,21 грн., за 2018 рік - 525,55 грн. Суд зазначає, що розрахунок інфляційних втрат за ці періоди повинен розраховуватись із застосовуванням суми заборгованості із вирахуванням із неї податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18 % та військового збору у розмірі 1,5 %, а загалом 19,5 %. Отже, сума заборгованості, яка враховується для розрахунку інфляційних втрат за 2017-2018 роки повинна становити 8295,61 грн. ( 10305,10*80,5/100). Помісячний індекс інфляції починаючи з січня 2018 по листопад 2019 включно складає: 101, 5 ; 100,9 ; 101,1 ; 100,8 ; 100,0 ; 100,0 ; 99,3 ;100,0 ; 101,9 ; 101,7 ; 101,4 ; 100,8; 101,0 ; 100,5 ; 100,9 ; 101,0 ; 100,7 ; 99,5 ; 99,4 ; 99,7 ; 100,7 ; 100,7 ; 100,1. Як вже було зазначено судом, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення інфляційних втрат за 2017 рік за період з 01.01.2018 по 30.11.2019 включно ( місяць в якому відповідач сплатив заборгованість за договором оренди); за 2018 рік за період з 01.01.2019 по 30.11.2019 включно (місяць в якому відповідач сплатив заборгованість за договором оренди). Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці, тобто мала місце дефляція. Розмір інфляційних збитків розраховується за формулою: Інфляційні збитки = Сума боргу х сукупній індекс інфляції / 100% - сума боргу, де Сума боргу - Сума заборгованості (8295,61 грн.), сукупний індекс інфляції: 1) сукупний індекс інфляції для 2017 року за період з січня 2018 по листопад 2019 включно (114,5%); 2) сукупний індекс інфляції для 2018 року за період з січня 2019 по листопад 2019 включно (104,3%), де, сукупний індекс інфляції для 2017 року отримується шляхом перемноження щомісячних індексів інфляції між собою за період з січня 2018 по листопад 2019 включно, при цьому, кожне перемноження щомісячних індексів інфляції ділиться на 100 %; сукупний індекс інфляції для 2018 року отримується шляхом перемноження щомісячних індексів інфляції між собою за період з січня 2019 по листопад 2019 включно, при цьому, кожне перемноження щомісячних індексів інфляції ділиться на 100 %. Розрахунок інфляційних збитків за 2017 рік: 8295,61 х 114,5 : 100 - 8295,61 = 1202 гривень 86 коп. Розрахунок інфляційних збитків за 2018 рік: 8295,61 х 104,3 : 100 - 8295,61 = 356 гривень 71 коп. З урахуванням викладених обставин та методики нарахування інфляційних збитків за 2017 рік розмір інфляційних збитків складає 1202 грн. 86 коп., за 2018 рік розмір інфляційних збитків складає 356 грн. 71 коп. Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення внесення орендної плати за 2017-2018 роки підлягає стягненню інфляційні збитки у загальному розмірі 1559 грн. 57 коп. Щодо позовних вимог про розірвання Договору оренди від 20.03.2017 року, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. За змістом частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність. Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Судом встановлено, що позивачу була виплачена відповідачем орендна плата за землю за 2017-2018 роки в листопаді 2019 року, тобто за 2017 та 2018 рік не у строки, передбачені пунктом 11 Договору оренди від 20.03.2017, а лише після звернення позивача до суду із цим позовом про розірвання договору оренди, у зв`язку з несплатою орендної плати. При цьому, суд зазначає, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є самостійною та достатньою підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, а тому той факт, що відповідач сплатив суму заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди. Про те, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є вичерпною підставою для розірвання такого договору свідчить усталена судова практика Верховного Суду, яку слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України. Зокрема, такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати Касаційного господарського суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17. При цьому систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за землю, не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки судами встановлений факт її систематичної несплати протягом періоду дії договору оренди землі. До такого ж правового висновку дійшов ВС у постанові від 20.06.2019 по справі № 383/708/16-ц. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позову про розірвання Договору оренди від 20.03.2017 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про припинення речового права, суд зазначає наступне. Судом було зроблено висновок про обґрунтованість та задоволення позову про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 20.03.2017. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, зазначений Договір оренди від 20.03.2017 зареєстрований 31 березня 2017 року. Номер запису про інше речове право - 19823579. Оскільки суд дійшов висновку про розірвання Договору оренди земельної ділянки від 20.03.2017, то вимога про припинення цього іншого речового права - права оренди земельної ділянки також є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню як похідна. Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення інфляційних втрат за 2017-2018 роки в розмірі 1559,57 грн., пені за 2017-2018 роки у розмірі 3292,70 грн. та 3 % річних за 2017-2018 роки у розмірі 702, 97 грн., а загалом 5555 грн. 24 коп. та задоволення позову про розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.03.2017 та припинення речового права у виді права оренди земельної ділянки. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтвердженні понесені витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (78, 41 %). Щодо витрат на професійну правничу допомогу ,суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В письмовому відзиві на уточнену позовну заяву відповідач зазначив, що надані представником позивача документи не можуть бути належними доказами витрат на правничу допомогу. Проте, суд не погоджується з цією позицією відповідача виходячи з наступного. З договору про надання правничої допомоги від 26.12.2019 укладеного між позивачем [PERSON] та адвокатом Бусуєк Л.А. вбачається, що послуги адвоката визначені у розмірі 10000 грн. Довідкою від 20.01.2020 та витягом з книги обліку доходів і витрат [PERSON] підтверджується, що 16.01.2020 останній було сплачено [PERSON] 10000 грн. З письмового детального опису наданих послуг за Договором про надання правничої допомоги від 26.12.2019 вбачається обсяг наданих послуг і виконаних робіт, їх вартість. При цьому суд зазначає, що а ні відповідач, а ні його представник не заперечували проти співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката. Відповідного клопотання не подавали. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтвердженні понесені витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (78, 41 %).

Outcome: partial