Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним вище позовом та просила суд визнати за нею право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], вказуючи на те, що договором № 3/351, укладеним з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 20.12.2012 р., їй надано в оренду строком до 01.12.2015 р. окреме індивідуально визначене майно - тверде покриття, площею 13 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], для розміщення пункту дрібно-роздрібної торгівлі. Позивачка власним коштом зробила прибудову до пункту дрібно-роздрібної торгівлі, загальна площа якого, згідно технічного паспорту, склала 13 кв.м. В подальшому, з метою введення в експлуатацію нежитлового приміщення для державної реєстрації прав на нерухоме майно, позивачка зверталася до Одеської міської ради, яка, в свою чергу, повідомила, що чинним законодавством передбачено отримання певних дозволів уповноважених органів для будівництва об'єктів нерухомості, а тому, враховуючи їх відсутність при здійсненні будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання сторони не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, позивачка надала письмову заяву, в якій просила розглядати справу в її відсутність заочно, викладене в позовній заяві підтримує в повному обсязі, відповідач (представник) про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомленого відповідача без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити з наступних підстав. Як випливає з матеріалів справи, договором № 3/351, укладеним з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 20.12.2012 р., [PERSON] було надано в оренду строком до 01.12.2015 р. окреме індивідуально визначене майно - тверде покриття, не житлове приміщення площею 13 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], для розміщення пункту дрібно-роздрібної торгівлі. В ході експлуатації майна виникла необхідність реконструювати нежитлове приміщення площею 13,08 кв.м. Вищезазначену реконструкцію було проведено за власний рахунок та з власних матеріалів. Суміжні землекористувачі проти вказаної добудови не заперечували. В результаті проведеного будівництва створено ізольоване приміщення, що відповідає критеріям, що висуваються до подібного роду приміщень, та може бути об'єктом права власності. В подальшому, з метою введення в експлуатацію нежитлового приміщення для державної реєстрації прав на нерухоме майно, позивачка зверталася до Одеської міської ради, яка, в свою чергу, повідомила, що чинним законодавством передбачено отримання певних дозволів уповноважених органів для будівництва об'єктів нерухомості, а тому, враховуючи їх відсутність при здійсненні будівництва, розташованого за адресою: [ADDRESS], вказаний об'єкт є самочинним будівництвом. Відповідно до приписів ст. ст. 13, 41 Конституції України, від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Стаття 14 Конституції України визначає, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально - економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 N1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частина 1 ст. 4, ч. 8 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачають, що речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав підлягають обов'язковій державній реєстрації. Реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав того реєстраційного (кадастрового) округу, в якому розміщена нерухомість або більша за площею її частина. Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснюють за місцем розташування такого майна. Згідно положення ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав зокрема є: акти прийому нерухомого майна до експлуатації (якщо будівництво та введення в експлуатацію нерухомого майна відбувалося власником) та інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Відповідно до п.п. 10 п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved