Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

11 січня 2017 року позивач ПАТ "[PERSON] Аваль" звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 05.05.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір №014/05/238/1 в рамках генерального кредитного договору №014/05/238 від 27.04.2014 року, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 59000 США строком до 21.04.2014р., а відповідач (позичальник) зобовязався у визначені договором строки повернути суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В подальшому між сторонами неодноразово укладались додаткові угоди, згідно яких змінювався графік щомісячного платежу, а також розрахунок вартості кредиту, однак остаточне погашення кредиту повинно було відбутися не пізніше 21.04.2014р. Таким чином, з огляду на невиконання відповідачем своїх зобовязань щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків, у нього станом на 01.12.2016р. існує заборгованість в сумі 18\~196 доларів США, що еквівалентно на дату розрахунку 465084,79 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 13\~277,03 доларів США (еквівалентно 339\~341,97 грн.), заборгованості за відсотками 4191,79 доларів США (еквівалентно 125\~742,82 грн.). Також позивач пояснює, що між сторонами був укладений договір іпотеки №014/05/181/594 від 27.04.2007р., за умовами якого виконання зобовязань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме приміщенням картоплесховища, яке розміщене за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 71. 10.06.2016р. Іпотекодавцю (відповідачу) була надіслана вимога про виконання грошового зобовязання за кредитним договором, відповідно до якої банк повідомив, що у разі незадоволення вищезазначеної вимоги буде змушений у примусовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки. Проте, станом на дату подачі позовної заяви заборгованість по кредиту відповідачем не погашена. За таких обставин, підтримуючи вищенаведене просить суд у рахунок погашення заборгованості в сумі 18196 доларів США (еквівалентно 465084,79 грн.) за кредитним договором №014/05/238/1 від 05.05.2007р. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: приміщення картоплесховища з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 71, яке належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] 28.04.2005р. за реєстровим номером 1119, зареєстрованого Хотинським комунальним районним БТІ 11.05.2005р. за реєстровим №9645564 та на земельну ділянку, на якій розташоване картоплесховище шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, що буде визначена в експертному звіті субєкта оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі, вважає їх правомірними та обґрунтованими поданими доказами, при цьому звернув увагу на допущену помилку по тексту позовної заяви щодо дати кредитного договору, зокрема вірна дата 10.05.2007р. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить суд в задоволенні позову відмовити. 24.05.2017р. представником відповідача [PERSON] подано зустрічний позов про визнання недійсними кредитного договору №014/05/238/1 від 10.05.2007р. та додаткової угоди №1 від 14.01.2009р. до кредитного договору. Ухвалою суду від 24.05.2017р. вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ "[PERSON] Аваль" про визнання недійсними кредитного договору №014/05/238/1 від 10.05.2007р. та додаткової угоди №1 від 14.01.2009р. до кредитного договору об'єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ "[PERSON] Аваль" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що спірний кредитний договір вчинено банком в порушення вимог ст. 227 ЦК України без відповідного дозволу (ліцензії), оскільки кредит було видано в доларах США. Також звертає увагу на те, що відповідно до п. 1.1. договору кредит надається в розмірі 59000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних, а відповідно до п. 3.3. договору погашення основного боргу по кредиту і сплату процентів позичальник здійснює в гривнях. Натомість в графіку погашення кредиту та відсотків (Додаток №1 до Договору) сума внеску виражені в доларах США, без зазначення еквіваленту в гривні, що унеможливило обізнаність Позичальника про реальну вартість кредиту. Таким чином, на думку представника відповідача [PERSON], існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Крім того, зміст спірного договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ст. 11 Закону. Додатково з посиланням на вимоги ст. 230 ЦК України відповідач зазначає, що під час пропонування продукції споживачу не надано або надано у нечіткому, незрозумілому або двозначному способу інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Тобто на думку позивача за зустрічним позовом, банк застосував обман у відношенні до позичальника. Також підставою для визнання кредитного договору та додатку до нього зазначає, що п. 1.1. Додаткової угоди №1 до договору передбачає плату за надання кредиту (комісія банку за оформлення справи з відкриття Кредитного рахунку становить 0,99% від суми кредиту), що також заборонено законом. Зокрема наголошує, що ведення справи з надання кредиту, не є послугою банку, оскільки зумовлене вимогами закону до порядку організації бухгалтерського обліку та відповідного документообігу. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання 06.09.2017р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату розгляду справи, про причини не повідомив. Судом враховується, що в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за відсутністю представника банку. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судове засідання 06.09.2017р. не зявилася, однак надіслала на адресу суду заяву про неможливість бути присутньою у судовому засіданні у звязку із зайнятістю, просить суд розглянути клопотання про призначення експертизи без її участі та задовольнити його. Неможливість прибути в судове засідання представника відповідача [PERSON] не підтверджено жодними доказами, а тому останній, на думку суду, не зявився в судове засідання без поважних причин. При цьому, судом враховується. що розгляд даної справи неодноразово відкладався, зокрема за клопотаннями представника відповідача, а також у звязку з неявкою в судові засідання. Згідно ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника у судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Розумним вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Відповідно до ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі. Враховуючи вищенаведене, на думку суду, представник відповідача за первісним позовом не зявився в судове засідання без поважних причин, а неодноразові клопотання про відкладення розгляду справи розцінюються судом як зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено, що 10.05.2007р. між ВАТ «[PERSON] Аваль», назва якого змінена на ПАТ «[PERSON] Аваль» (надалі Кредитор) та [PERSON] (надалі Позичальник) був укладений кредитний договір №014/05/238/1, відповідно до п. 1.1. якого кредитор надав, а Позичальник отримав кредит в сумі 59\~000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних, терміном на 83 місяці та погашення відповідно до Графіка погашення (додаток №1 до цього Договору), що є невідємною частиною цього Договору. Відповідно до п. 9.1. договір набирає сили з моменту підписання і зарахування кредиту та до повного погашення позичальником кредитної заборгованості. (а.с. 12-14). Вищезазначений договір укладений в рамках генерального кредитного договору №014/05/238 від 27.04.2007р. (а.с. 17-20). З наявного в матеріалах справи графіку погашення заборгованості вбачається, строк кредиту становить з 10.05.2007р. по 21.04.2014р., та визначено сторонами розмір сплати щомісячного платежу та відсотків (а.с. 15-16). В подальшому, 14.01.2009р. між сторонами була укладена додаткова угода №1, згідно якої сторони узгодили новий графік погашення заборгованості та відсотків, а також сплату комісії банку за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту (а.с. 21-23). Додатковою угодою №014/05/238/1-2 від 30.09.2010р. сторони домовились тимчасово, на період з 25.10.2010р. по 25.04.2011р. зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті кредиту та змінити строк його сплати, зокрема на період кредитних канікул щомісячний платіж зменшується до розміру 0,00 доларів США (а.с. 25-29). Як встановлено судом, позивач свої зобовязання згідно кредитного договору виконав належним чином, зокрема перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 59\~000 доларів США, вказана операція була здійсненна 10.05.2007р., а в призначенні платежу зазначено: «зарахування кредиту згідно договору №014/05/238 від 10.05.2007р.», що підтверджується випискою по рахунку (а.с.37). Однак відповідач свої зобовязання за договором належним чином не виконав, зокрема не повернув кредит у визначений договором строк до 21.04.2014р. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Судом встановлено, що 27.04.2007р. між ВАТ «[PERSON] Аваль», назва якого змінена на ПАТ «[PERSON] Аваль» (надалі Іпотекодержатель) та [PERSON] (надалі Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір №014/05/181/594, відповідно до п. 1.1 якого цей договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Генерального кредитного договору №014/05/238 від 27.04.2007р., а також додаткових договорів до нього. Відповідно до п. 1.2.1 Договору предметом іпотеки є нерухоме майно: приміщення картоплесховища з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Хотинський район, с. Клішківці, вул. 40-річчя Перемоги, 71, яке належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] 28.04.2005р. за реєстровим номером 1119, зареєстрованого Хотинським комунальним районним БТІ 11.05.2005р. за реєстровим №9645564. Іпотека також поширюється на земельну ділянку, на якій розташоване приміщення картоплесховища (а.с. 30). Пунктом 5.1. договору передбачено, що у разі порушення основного зобовязання або умов цього договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.33). На підставі договору іпотеки до Державного реєстру іпотек внесено відповідний реєстраційний запис про обтяження предмету іпотеки (а.с.50-52). Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено, що відповідачу 10.06.2016р. [PERSON], як позичальнику і як відповідно іпотекодавцю, було направлено вимогу №114/5-76698 про усунення порушень по виконанню своїх зобов'язань за кредитним договором №014/05/238/1 від 10.05.2007р. в тридцятиденний строк (а.с. 38). Отже, позивачем виконано в повному обсязі вимоги Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, укладеного з відповідачем, шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованим листом на адресу відповідача, погоджену ним в договорі іпотеки. При цьому, неотримання відповідачем даної вимоги (за закінченням терміну зберігання) обумовлено виключно ігноруванням останнього та, відповідно, не може бути доказом порушення позивачем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також п. 5.4. договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду (а.с. 33). Судом встановлено, що станом на 01.12.2016р. заборгованість відповідача по кредиту згідно кредитного договору № 014/05/238/1 від 10.05.2007р. становить 18\~196 доларів США, що еквівалентно на дату розрахунку 465084,79 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 13\~277,03 доларів США (еквівалентно 339\~341,97 грн.), заборгованості за відсотками 4191,79 доларів США (еквівалентно 125\~742,82 грн.). Позивачем на підтвердження розміру заборгованості був наданий розрахунок, скріплений підписом та печаткою (а.с. 7-11). Даний розрахунок містить в собі усі відомості щодо розміру ставки по кредиту (14,5 % річних), яка не змінювалася за весь період користування кредитом, щодо планового та фактичного погашення заборгованості, а також відомості щодо простроченої заборгованості із зазначенням періоду. Зі змісту вказаного розрахунку вбачається, що відповідач останній раз здійснював погашення заборгованості по кредиту та відсоткам 29.05.2014р. в сумі 6522,82 та 977,18 доларів США відповідно. За таких обставин, починаючи з 21.06.2014р. заборгованість по кредиту становить 13277,03 доларів США. Також згідно розрахунку заборгованість по відсоткам станом на 21.06.2014р. була відсутня, оскільки існувала переплата в сумі 239,25 доларів США. Однак, починаючи з 21.08.2014р. з огляду на існування боргу по кредиту в сумі 13277,03 доларів США, відповідачу були нараховані відсотки за кожен місяць користування кредитом в період з 21.08.2014р. по 01.12.2016р. в сумі 4919,79 доларів США із застосуванням відсоткової ставки 14,5 % річних. Крім того, вказаний розрахунок містить в собі відомості щодо часткового погашення боргу із зазначення дати та суми погашення. Відповідач належними та допустимими доказами не спростував факту отримання кредитних коштів та наданий банком розрахунок заборгованості, а також не надав свій розрахунок по кредитному договору. Безпідставними є доводи представника відповідача за первісним позовом щодо неможливості визначити реальну відсоткову ставку, оскільки за весь період користування кредитом, в розрахунках позивачем застосовувалась відсоткова ставка в розмірі 14,5 % річних. Крім того, перевіривши розрахунок заборгованості, наявний в матеріалах справи, судом встановлено, що саме 14,5 % річних було застосовано позивачем. Не знайшли підтвердження також доводи представника відповідача за первісним позовом, що останнім здійснювалось погашення кредиту та відсотків у грошовій одиниці гривні, що унеможливлює встановити реальний розмір заборгованості, оскільки ґрунтуються лише на припущеннях представника відповідача за первісним позовом та не підтверджені жодними доказами. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем було здійснено погашення кредиту та відсотків у більшій сумі, ніж зазначено позивачем в матеріали справи не подано. Також судом враховується, що відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Якщо у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті з урахуванням положень ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», стягнення може бути проведено у іноземній валюті. Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тому зі стягненням заборгованості в іноземній валюті, проценти за користування кредитом також стягуються в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частиною 1 статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Тому, у рішенні суду, відповідно до правил, викладених у ч. 6 ст. 38 Закону, слід зазначити, що у випадку відсутності згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії реалізації цього майна. Враховуючи вищенаведене, а також те, що сторони по справі у відповідності до умов іпотечного договору передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. При ухвалені рішення судом враховується, що зі змісту іпотечного договору №014/05/181/594 від 27.04.2007р. вбачається, що приміщення картоплесховища належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, а тому даний договір був укладений без згоди дружини відповідача. Разом з цим, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За змістом ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. У зустрічному позові представник [PERSON] [PERSON] посилається на невідповідність змісту кредитного договору ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч.1ст.628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кошти видані в рамках спірного договору, призначені для використання на споживчі цілі (п. 2.1. Договору; а.с.12). Частинами 1, 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У частині 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Судом встановлено, що спірний кредитний договір від 10.05.2007р. містить в собі наступні умови: мету надання кредиту; суму кредиту, строк, на який надається кредит; розмір процентів за користування кредитом; розмір плати за управління кредитом; розмір щомісячного платежу на погашення кредиту, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів. Крім того, додатком №1 та Додатковою угодою №1 від 14.01.2009р. визначено графік погашення платежів. Пункт 6.3 кредитного договору передбачає можливість дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків. Отже, наведене свідчить про те, що ПАТ «[PERSON] аваль» при укладенні кредитного договору було надано [PERSON] необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того,\~\~згідно зі ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів\~у разі ненадання інформації, яка зазначена у ч.2 цієї статті, банк несе відповідальність, яка встановлена ст.ст.15, 23 цього Закону. Безпідставним є посилання заявника і на те, що умови кредитного договору є несправедливими. За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобовязаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч.5). Отже, за змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.\~\~ Зі змісту спірного договору вбачається, що цей договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач за зустрічним позовом [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Не приймаються до уваги твердження позивача за зустрічним позовом про відсутність у банку відповідної індивідуальної ліцензії для надання кредитів у іноземній валюті, з огляду на таке. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192\~ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47\~Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків"\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5\~Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України "Про Національний банк України"\~в межах своїх повноважень прийнято\~Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Судом встановлено, що ПАТ «[PERSON] Аваль» було видано банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006р. (а.с.60) та Дозвіл №10-4 від 11.10.2006р. (а.с.61-63), відповідно до яких надано право на здійснення валютних операцій. Необґрунтованими є доводи позивача за зустрічним позовом про те, що банком було введено його в оману шляхом надання йому в нечіткий і незрозумілий спосіб інформацію про умови кредитування. Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів"\~\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу\~\~не надається або надається\~\~у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація\~\~для здійснення свідомого вибору. Пленум Верховного Суду\~\~України в п.20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману\~\~у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу\~\~введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження факту обману, наявності обставин, щодо яких його введено в оману банком. З огляду на викладене суд прийшов висновку про те, що укладений між ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] кредитний договір від 10.05.2007р. не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Разом з цим, суд погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом щодо невідповідності\~п. 1.1 Додаткової угоди до Договору\~в частині нарахування комісії банку за оформлення справи в розмірі 0,99% від суми кредиту нормам чинного законодавства. Пунктом 1.1. Додаткової угоди №1 від 14.01.2009р. також передбачено, що комісія Банку за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку становить 0,99% від суми кредиту (а.с.21). Згідно\~ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Так, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Ураховуючи наведене, оформлення справи з відкриттям кредитного рахунку, не є послугою банку, оскільки зумовлена вимогами закону до порядку організації бухгалтерського обліку та ведення справи. За наведених обставин, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню про визнання недійсним п. 1.1 Додаткової угоди №1 від 14.01.2009р. в частині нарахування комісії банку за оформлення справи з відкриття кредитного рахунку в розмірі 0,99% від суми кредиту. В решті частині зустрічного позову відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь ПАТ "[PERSON] Аваль" підлягають стягненню судові витрати в розмірі 6976,27 гривень.

Outcome: partial