Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаними позовними вимогами, посилаючись на те, що на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.07.2011 року за [PERSON] було визнано право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], зобов'язано виконавчий комітет Херсонської обласної ради укласти з нею договір найму жилого приміщення вказаної квартири, зобов'язано сектор ГІРФО Комсомольського РВ ХМВ УМВС України в Херсонській області здійснити постановку [PERSON] на реєстраційний облік за вказаною адресою. Після чого [PERSON] приватизувала дану квартиру та 09.12.2011 року подарувала її [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 13.02.2012 року було скасовано рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 липня 2011 року та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено. Даним рішенням апеляційного суду було встановлено, що спір пов'язаний з квартирою № 106 в буд. 26 по вул. Димитрова в м. Херсоні зачіпають права та законні інтереси [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та мають право на звернення до суду для їх відновлення. 21 серпня 2013 року рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 04.12.2013 року було визнано приватизаційне свідоцтво про право власності від 05.12.2011 року на квартиру №106, що у буд. №26 по вул. Димитрова в м. Херсоні, видане Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради на ім'я [PERSON] та договір дарування від 09.12.2011 року зазначеної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійними. Зазначеним рішенням було визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування житловим приміщення квартири №106, що у буд. №26 по вул. Димитрова в м. Херсоні. Під час розгляду вище зазначеної справи у суді спірна квартира була передана у власність [PERSON], на підставі постанови державного виконавця О.О. Рилєєва від 09 серпня 2013 року в рахунок погашення боргу. Однак, реалізація зазначеної квартири відбулась незаконно так як на момент реєстрації свідоцтва про право власності на придбане майно від 19.08.2013 року на [PERSON] в реєстрі обтяжень був запис про наявність обтяження та арешту на майно. Оскільки\~21 серпня 2013 року рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона було визнано право користування за позивачами то вони просять суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру № 106 у будинку № 26 по пр.. Димитрова, у м. Херсоні на користь особи, яка була власником до приватизації зазначеної квартири на ім»я [PERSON], скасувати у реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на квартиру № 106 у будинку № 26 по пр.. Димитрова, у м. Херсоні за [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив суд витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру № 106 у будинку № 26 по пр.. Димитрова, у м. Херсоні на користь Херсонської міської ради, скасувати у реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на квартиру № 106 у будинку № 26 по пр.. Димитрова, у м. Херсоні за [PERSON]. Представником позивача подано заяву про розгляд справи у його відсутність, просить суд уточнену позовну заяву задовольнити, щодо прийняття заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не зявився. В минулому судовому засіданні, вважав, що уточнена позовна заява є обґрунтована та підлягає задоволенню. З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав. Обставини встановлені судовими рішеннями господарських судів, які набрали законної сили, в даній справі беруть участь особи, щодо яких вони встановлені, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказування. Судом встановлено, що Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 липня 2011 року позов [PERSON] до виконавчого комітету Херсонської міської ради народних депутатів, третя особа сектор ГІРФО Комсомольського РВ ХМВ УМВС України в Херсонській області про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання укласти договір найму, здійснення постановки на реєстраційний облік задоволено в повному обсязі. За [PERSON] було визнано право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], зобов'язано виконавчий комітет Херсонської обласної ради укласти з нею договір найму жилого приміщення вказаної квартири, зобов'язано сектор ГІРФО Комсомольського РВ ХМВ УМВС України в Херсонській області здійснити постановку [PERSON] на реєстраційний облік за вказаною адресою. Після чого, відповідач по даній справі, [PERSON], 05.12.2011 року приватизувала квартиру [ADDRESS] і на підставі приватизаційного свідоцтва про право власності, яке їй було видане Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради подарила спірну квартиру відповідачу, [PERSON], про свідчить договір дарування від 09.12.2011 року. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 13.02.2012 року було скасовано рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 липня 2011 року та ухвалено нове рішення, яким [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено. При розгляді даної справи судом апеляційної інстанції, було встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], мають право на оскарження судового рішення. Також встановлено, що [PERSON], з померлим [PERSON] та дітьми поселились в [ADDRESS] до батька чоловіка - [PERSON] та постійно там проживали як до смерті [PERSON] так і після його смерті. Позивачі організовувала поховання свого чоловіка [PERSON]. Тобто, рішенням апеляційного суду Херсонської області встановлено, що спори повязані з квартирою №106 в будинку №26 по вул. Димитрова в м. Херсоні, зачіпають права та законні інтереси позивачів, і вони мають право на звернення до суду для їх відновлення. 21 серпня 2013 року рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 04.12.2013 року було визнано приватизаційне свідоцтво про право власності від 05.12.2011 року на квартиру №106, що у буд. №26 по вул. Димитрова в м. Херсоні, видане Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради на ім'я [PERSON] та договір дарування від 09.12.2011 року зазначеної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійними. Визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування житловим приміщення квартири №106, що у буд. №26 по вул. Димитрова в м. Херсоні. Зокрема, вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 08.07.2015 року [PERSON] було визнано винною в скоєнні злочину передбаченому ст. 190 КК України. Не зважаючи на накладений арешт на кватиру №106 у будинку №26 по вул. Димитрова у м. Херсоні в рамках кримінальної справи, про що було повідомлено начальника ВДВС Суворовського РУЮ у м. Херсоні та начальника Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в Херсонській області, спірна квартира була передана (без проведення прилюдних торгів та з порушенням вимог ст.. 62 ЗУ «Про виконавче провадження») у власність [PERSON], на підставі постанови державного виконавця О.О. Рилєєва від 09 серпня 2013 року в рахунок погашення боргу. На підставі постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про придбання квартири [PERSON] Таким чином [PERSON] про зазначені судові рішення судів було відомо, оскільки він їх оскаржував, однак всупереч вимог ч.1 ст.1212 ЦК України, отримане не повернув, а при відсутності підстав на те зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (абзац другий частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"), повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули таке право. Пунктом 3 ч. 1 та ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Тобто добросовісне придбання згідно з наведеною статтею, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Аналогічну позицію висловив Верховний суд України у п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № X: Реституція, як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Крім того, як передбачено Узагальненням судової практики Верховного суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Положенням п.25 Постанова пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. На підставі викладеного, суд вважає, що свідоцтво про право власності видане приватним нотаріусом [PERSON], 19.08.2013 року, є нікчемним правочином і як наслідок спірне майно, яке знаходиться на сьогоднішній день у власності [PERSON] повинно бути витребувано, оскільки останній ним незаконно володіє. Згідно зіст. 387 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.22, 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Враховуючи той факт, що вказана квартира перебувала у статусі службової та у власності міської територіальної громади міста в особі Херсонської ради та те, що спірна квартира незаконно вибула з володіння власника (міської територіальної громади міста в особі Херсонської ради), то спірну квартиру необхідно витребувати із незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь Херсонської міської ради. У свою чергу видане свідоцтво [PERSON] про право власності, як правовстановлюючий документ, було підставою для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ст. 26 названого Закону\~\~записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] витребувано із незаконного володіння [PERSON] на користь Херсонської міської ради, то суд вважає, що державна реєстрація права власності [PERSON] на спірну квартиру підлягає скасуванню.

Outcome: approved