Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального закладу "Спортивний комбінат "Прометей" Дніпродзержинської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання причин її звільнення, що не відповідають дійсним обставинам, написання заяви було здійснене під тиском; визнання запису у трудовій книжці недійсним /запис вноситься в день фактичного звільнення/; стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку і час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди у сумі 5 000 гривень. У квітні 2016 року [PERSON] доповнила позовні вимоги до Комунального закладу "Спортивний комбінат "Прометей" Дніпродзержинської міської ради і [PERSON]. Просила суд визнати, що причини її звільнення не відповідають дійсним обставинам /написання заяви було здійснене під тиском/; запис у трудовій книжці визнати недійсним /запис вноситься в день фактичного звільнення/; зобов*язати відповідача КЗ ДМР відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень, стягнути з відповідача КЗ "Спортивний комбінат "Прометей" ДМР заробітну плату за час затримки розрахунку і час вимушеного прогулу, стягнути відшкодування у подвійному розмірі зі співвідповідача [PERSON], притягнути співвідповідача [PERSON] до відповідальності за ст.ст.172, 356, 367 КК України. 20 травня 2016 року [PERSON] уточнила свої позовні вимоги і просила суд визнати звільнення незаконним, винести рішення про поновлення на роботі, стягнути з відповідача КЗ "Спортивний комбінат "Прометей" ДМР моральну шкоду у сумі 5 000 гривень та заробітну плату за час затримки розрахунку і час вимушеного прогулу до дня постановлення рішення суду, залучити в якості 3-ї особи орган, який підтримує державне обвинувачення в суді за ст., ст. 172, 356,367 КК України - прокуратуру м. Дніпродзержинська. 27 травня 2016 року [PERSON] знову уточнила позовні вимоги і просила суд визнати її звільненння незаконним у зв*язку з відсутністю законних підстав для розірвання трудового договору; ухвалити рішення про поновлення на попередній роботі у якості секретаря-друкарки; стягнути з КЗ "Спортивний комбінат "Прометей" ДМР, [PERSON] заробітну плату за час затримки розрахунку з 13 листопада 2015 року по 25 грудня 2015 року і час вимушеного прогулу з 14 грудня 2015 року до дня постановлення рішення суду; стягнути з відповідача моральну шкоду 5 000 гривень. У судовому засіданні позивачка свої уточнені позовні вимоги від 27 травня 2016 року підтримала та пояснила, що у відповідача вона стала працювати з березня 1981 року у якості секретаря-друкарки. Після реорганізації відповідача у КП "Спортивний комбінат "Прометей" з травня 2000 року вона була переведена на роботу фахівцем з кадрів. З червня 2015 року директором був призначений [PERSON] До вересня 2015 року вона працювала фахівцем з кадрів і на 1/2 окладу секретарем-машиністкою. З 01 вересня 2015 року вона була переведена на посаду секретаря-машиністки і у цій посаді працювала до листопада 2015 року. У листопаді її викликав директор і сказав написати заяву про звільнення за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію. У відповідь на її прохання надати відпустку відмовив і сказав, щоб вона йшла у відпустку лише на 14 днів з подальшим звільненням з роботи. Однак, потім дозволив використати відпустку тривалістю 28 днів і сказав, що не надасть відпустки, якщо вона не подасть заяви про звільнення. Їй дали зразок такої заяви і примусили написати заяву про звільнення. 09 листопада 2015 року вона вимушена була написала дві заяви: на відпустку з подальшим звільненням. Після закінчення відпустки, 14 грудня 2015 року, вона отримала копію наказу про звільнення. Наказом № 85-к від 11 грудня 2015 року вона була звільнена з роботи 13 грудня 2015 року за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію за віком відповідно до ст. 38 КЗпП України. Тобто, відповідачем з роботи вона була звільнена не тільки у вихідний день але й ще у час знаходження у відпустці. До роботи вона повинна була приступити 14 грудня 2015 року. Про це вона сказала фахівцю з кадрів, який відповів, що 13 грудня це неділя, вихідний день, і тому вона була звільнена у робочий день, у п*ятницю 11 грудня. Остаточний розрахунок при звільненні відподачем був проведений лише 25 грудня 2015 року. До суду з позовом вона звернулась через три місяці після звільнення тому, що знаходилась у лікарні і була морально пригнічена. Нею заява про звільнення у зв*язку з виходом на пенсію за віком була написала під тиском. Їй говорили, що вона не має освіти. Також на неї тиснув і завгосп і вона 11 листопада 2015 року, наступного дня після написання заяви на відпустку та на звільнення, вимушена була написати доповідну. Вона мала намір ще працювати. У зв*язку зі звільненням відповідачем їй була спричинена моральна шкода: вона неправильно була звільнена з роботи та не з тієї дати, був затриманий розрахунок при звільненні. Замість 14 грудня 2015 року повний розрахунок вона отримала лише 25 грудня 2015 року. У зв*язку зі звільненням у неї піднявся тиск та цукор у крові, у неї діабет. Заяву про звільнення вона не відкликала і після відпустки до роботи не приступала. Після отримання 14 грудня 2015 року трудової книжки вона відразу поїхала до Пенсійного Фонду. Просить позов задовольнити. Представник позивачки також пред*явлений позов підтримав та пояснив, що позивачкою заява про звільнення з роботи у зв*язку з виходом на пенсію за віком була написана під тиском. Написати заяву про звільнення її примусив відповідач. Гоніння на позивачку почалось відразу, як тільки директором Комунального закладу став [PERSON], який провів атестацію. Вважає, що при звільненні повинно бути вільне волевиявлення працівника. Позивачка мала намір працювати і бажання звільнятись у зв*язку з виходом на пенсію за віком не мала. Після звільнення їй заборонили приходити на територію Комунального закладу. Їм не було відомо про строки звернення до суду з позовом. Позивачка хворіла і знаходилась на лікарняному. При звільненні позивачки відповідач допустив самоуправство. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] пред*явленого позову не визнав. Пояснив, що стосовно позивачки зі сторони адміністрації Комунального закладу ніякого тиску не чинилось. Позивачку не примушували до написання заяви про звільнення у зв*язку з виходом на пенсію за віком. У задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача пояснила, що 09 листопада 2015 року позивачкою була подана заява № 230 про надання їй відпустки та звільнення з роботи за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію за віком. Вказала, що працівник має право у будь-який час розірвати укладений трудовий договір. При звільненні працівник зобов*язаний попередити адміністрацію за два тижні. Позивачка, згідно поданої заяви, була звільнена з роботи в останній день відпустки у зв*язку з виходом не пенсію 11 грудня 2015 року тому, що дата звільнення випадала на вихідний день - неділю. Тому вона була звільнена в останній день відпустки, у п*ятницю. Копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачці була видана 14 грудня 2015 року, у понеділок. З виплатою остаточного розрахунку при звільненні запізнились тому, що гроші переказувались через ДержКазначейство. Позивачка, знаходячись у відпустці, не відкликала своєї заяви про звільнення. При подачі заяви про звільнення на позивачку не ніякого тиску не чинилось і позивачку адміністрація не примушувала до подачі заяви про звільнення за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію за віком. 14 грудня 2015 року позивачка на виявила наміру приступити до роботи. Зі звільненням була позивачка була згодна і нею була отримана трудова книжка та наказ про звільнення. Окрім того, позивачкою пропущений встановлений законом місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Клопотання про його поновлення не заявляла. Вказала, що позивачка була звільнена з роботи відповідно до чинного законодавства і моральна шкода позивачці не спричинена. У задоволенні позову просить відмовити. Суд, вислухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позові вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, свідок [PERSON] пояснила, що позивачку знає і з нею стосунки робочі, а з відповідачем ніяких. Пояснила, що при написанні заяви про звільнення позивачка була засмучена, плакала. Вона не запитувала чому позивачка плаче. Вона, свідок, з роботи звільнилась раніше і при звільненні на неї чинився тиск. З роботи вона, свідок, звільнилась за згодою сторін. Вона не була свідком як директор чинив на позивачку тиск. Свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою стосунки нормальні, а з відповідачем службові. Вона у відповідача працювала прибиральницею виробничих приміщень з 2007 року по 12 листопада 2015 року. При звільненні позивачка була пригнічена і їй сказала, що її примусили звільнитись. Свідок [PERSON] пояснив, що у відповідача він працює водієм і стосунки з відповідачем паршиві. На позивачку при звільненні директор [PERSON] чинив тиск і позивачка від нього виходила зі сльозами на очах і позивачці викликали лікаря. Йому відомо, що позивачка не мала наміру звільнятись з роботи. По роботі до неї не було претензій. Від позивачки йому відомо, що відповідач примушував її писати заяву про звільнення за власним бажанням і що вона йому не підходить. Свідок [PERSON] пояснив, що сторони знає і стосунки з ними службові. Перед звільненням позивачки з роботи, приблизно у кінці першої декади листопада 2015 року, його викликали для надання їй медичної допомоги. Позивачка погано себе почувала: у неї був високий тиск, вона була засмучена. На його запитання відповіла, що до такого стану її довели. Він надав їй медичну допомогу. Пізніше йому стало відомо, що позивачка звільняється. Відповідно до ст. 116 КЗпП України: "При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від відприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред*явлення звілдьненим працівником вимоги про розрахунок." Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України: "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку." Із заяви № 320 від 09 листопада 2015 року вбачається, що позивачка просила відповідача надати їй відпустку з 16 листопада 2015 року з наступним звільненням за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію за віком відповідно до ст.38 КЗпП України в останній день відпустки /а.с.70/. Згідно наказу № 85-к від 11 грудня 2015 року позивачка була звільнена з роботи 13 грудня 2015 року за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію за віком відповідно ст. 38 КЗпП України з нарахування та виплатою компенсації за невикористану частину відпустки за період роботи з 04 травня 2014 року по 13 грудня 2015 року /а.с.14/. Таким чином, позивачка відповідачем була звільнена 13 грудня 2015 року. Тобто, у вихідний день, неділю. У судовому засіданні також було встановлено, що наступного дня після звільнення, 14 грудня 2015 року, у понеділок, позивачкою була отримана трудова книжка та копія наказу про звільнення. У судовому засіданні також було встановлено, що позивачка, знаходячись у відпустці, своєї заяви про звільнення не відкликала. Однак, остаточний розрахунок при звільненні відповідачем з позивачкою був проведений лише 25 грудня 2015 року --- через 10 днів після звільнення. Середньоденний заробіток позивачки згідно довідки відповідача /а.с.88/ складає 112 гривень 64 копійки. Таким чином, з відповідача на користь позивачки у період з 14 грудня по 25 грудня 2015 року за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню 1.126 гривень 40 копійок. Посилка представника відповідача на обставину, що остаточний розрахунок з позивачкою був затриманий з причини переказу грошей через ДержКазначейство суд не приймає до уваги і це не є поважною причиною затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1ст.233 КЗпП України: "Працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі тружової книжки." У судовому засіданні було встановлено, що позивачці про звільнення стало відомо 14 грудня 2015 року. В цей день нею була отримана копія наказу про звільнення та трудова книжка. До суду з позовом позивачка звернулась лише 14 березня 2016 року. Тобто, через три місяці після звільнення. Таким чином, позивачкою був пропущений строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Клопотання про його поновлення та доказів поважності причин його пропуску позивачкою та її представником не заявлялось та не надавалось. При таких обставинах суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання звільнення незаконним у зв*язку з відсутністю законних підстав для розірвання трудового договору; поновлення на роботі у якості секретаря-друкарки; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2015 року до дня винесення рішення суду необхідно відмовити. Суд також вважає, що позивачці необхідно відмовити і у задоволенні позовних вимог, пред*явлених до [PERSON] Позивачкою у цій частині пред*явлених позовних вимог суду не надано доказів. Суд не приймає до уваги пояснень свідків з тих підстав, що всі обставини, про які вони доповіли у судовому засіданні, їм стали відомі зі слів позивачки. Безпосередніми свідками чинення на позивачку тиску стосовно подачі заяви про звільнення за власним бажанням у зв*язку з виходом не пенсію за віком вони не були. При цьому, суд з власної ініціативи вважає за необхідне внести зміни у наказ № 85-к від 11 грудня 2015 року стосовно дати звільнення позивачки, виклавши наказ у частині її звільнення у наступній редакції: "Звільнити [PERSON], секретаря-друкарку, 14 грудня 2014 року за власним бажанням у зв*язку з виходом на пенсію за віком відповідно до ст. 38 КЗпП України". Оцінюючи всі докази, зібрані по справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вважає, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути 551 гривню 20 копійок судових витрат у вигляді судового збору.

Outcome: partial