Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивач Луцький прикордонний загін звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить: - виселити відповідача з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення зі службового житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача сплачені судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням житлової комісії Луцького прикордонного загону від 02 лютого 2016 року однокімнатну квартиру [ADDRESS] було надано військовослужбовцю Луцького прикордонного загону старшому прапорщику [PERSON] \~ зі складом сім`ї 2 особи (він, дочка [PERSON] , 2002 року народження). Дана квартира являється службовим житлом [INFO] . Наказом начальника [INFO] №290-ос від 13 грудня 2016 року старшого прапорщика [PERSON] звільнено з військової служби в запас за пунктом "и" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та наказом начальника [INFO] №291-ос від 14.12.2016 року його виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення. Командування [INFO] неодноразово зверталося з відповідними листами до старшого прапорщика [PERSON] про необхідність звільнення займаного службового житла за вказаною адресою, однак останнім дане службове житло не звільнено по даний час. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 118, 121, 124 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК), на пункти 2.1, 2.6, 2.12, 2.13, 2.21, 2.22 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 від 20 грудня 2007 року. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача [PERSON] із викладених в позовній заяві фактичних обставин та положень чинного законодавства заявлені вимоги підтримав. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Коваль І.М. позов не визнали. При цьому представник відповідача зазначив, що законних підстав для виселення відповідача нема, оскільки в даному випадку наявні відповідні пільги, які забороняють проводити виселення без надання іншого жилого приміщення. Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким законом є Житловий Кодекс України, та Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»". Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами (ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей"). \~ \~ \~ \~Крім того, право на повагу до житла гарантує ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція). Дана стаття Конвенції охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до п.9 ч.1 ст.12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства, якщо вони не займали жилих приміщень за місцем проходження служби. Відповідно до ст. 118, 121 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. При розгляді справи встановлено, що відповідач [PERSON] проходив військову службу у відділі прикордонної служби "Дубровиця". Згідно витягу з протоколу №2 засідання житлової комісії [INFO] від 02.02.2016 року (а.с.5) однокімнатну службову квартиру [ADDRESS] житловою площею 17,61 кв.м. вирішено розподілити ст.прапорщику [PERSON] , зі складом сім`ї дві особи. Як вбачається із Списку розподілу службової житлової площі по Луцькому прикордонному загоні (а.с.6) членом сім`ї відповідача, яким виділена вищевказана квартира, є дочка [PERSON] , 2002 року народження. [INFO] , в особі начальника Луцького прикордонного загону полковника Мейко О.В., що діє на підставі прав за посадою, з одного боку і військовослужбовець ст.прапорщик [PERSON] з іншого боку уклали договір про користування житловим приміщенням Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України (а.с.7-8). Того ж дня, сторони підписали акт приймання-передавання квартири [ADDRESS] (а.с.9). Наказом начальника Луцького прикордонного загону Скарвінко М.В. від 13.12.2016 року №290-ос старшого прапорщика [PERSON] , інспектора прикордонної служби 1 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Дубровиця" ІІ категорії (тип Б) звільнено з військової служби за пунктом "и" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону україни "Про військовий обов`язок і військову службу" без права носіння військової форми одягу (а.с.16). 14 грудня 2016 року наказом №291-ос начальника [INFO] [PERSON] (а.с.17) старшого прапорщика [PERSON] , інспектора прикордонної служби 1 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби "Дубровиця" ІІ категорії (тип Б), який звільнений з військової служби за пунктом "и" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини 6 із застосуванням частини 8 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" без права носіння військової форми одягу було виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення з вислугою років, яка становить: календарна - 17 років 09 місяців 25 днів, пільгова - 07 років 08 місяців 26 днів, загальна - 25 років 06 місяців 21 день та виплатою компенсації невикористаної щорічної відпустки за 2016 рік та надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби, надбавки за особливі умови служби, пов`язані з підвищеним ризиком для життя, премії та додаткової грошової винагороди. З матеріалів справи вбачається, що командування [INFO] зверталося до відповідача з листами від 06.12.2016 року та 09.12.2016 року про необхідність звільнення займаного житла за адресою: [ADDRESS] (а.с.12, 13), оскільки дана квартира є власністю держави в особі [INFO] , видавалася лише на період проходження служби і, відповідно, підлягає здачі в разі звільнення з військової служби, а військовослужбовець з усіма членами сім`ї підлягають виселенню. Свої вимоги позивач обґрунтовує п.п.2.21, 2.22 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року, відповідно до яких у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби. Підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї без надання іншого житлового приміщення особа, звільнена з військової служби в запас або у відставку, зокрема, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем. Єдиною підставою для виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення в контексті заявлених позовних вимог, є підстава, передбачена ст.124 ЖК Української РСР, яка встановлює вичерпний перелік умов, за яких особа може бути виселена зі службового житла без надання іншого жилого приміщення, а саме: наявність у такого приміщення статусу службового; у особи, що підлягає виселенню, повинні бути припинені трудові відносини з підприємством, установою, організацією (або особа повинна бути виключена з членів колгоспу або вийти з колгоспу за власним бажанням); особа, що підлягає виселенню, не віднесена до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, перелік яких міститься у ст.125 ЖК Української РСР. Отже, перелік підстав для виселення особи з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення є вичерпним. Така підстава як виселення із службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення - припинення трудових відносин, дійсно передбачена законом. Однак, слід зважати на зазначену вище ст.125 ЖК Української РСР, згідно якої не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, зокрема, сім`ї військовослужбовців та особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. У судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи той факт, що членом сім`ї відповідача є дитина: дочка [PERSON] , 2002 року народження та працював відповідач у м.Дубровиця з 26.02.2001 року, що значно перевищує десятирічний строк служби, вказаний вище (а.с.6). Згідно зі ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей"). Також Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови №2 від 12.04.1985 року (з подальшими змінами та доповненнями) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зазначає, що оскільки в силу ст.125 Житлового кодексу України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Таким чином, підстави для виселення відповідача, передбачені законом, а п.п. 2.21, 2.22 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №1040 від 20.12.2007 року, суперечить ст.ст. 9, 109, 118, 124, 125 Житлового Кодексу Української РСР. Житловий Кодекс, як закон, має вищу юридичну силу порівняно з Інструкцією. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Оскільки правовідносини між сторонами врегульовані законом (Житловим Кодексом Української РСР), а нормативний акт, яким відповідач обґрунтовує виселення відповідачів - Інструкція, в частині встановлення додаткових, порівняно з законом, підстав для виселення, прийнята за межами повноважень, встановлених законом, то у суду відсутні підстави для застосування п.п. 2.21, 2.22 Інструкції. Крім того, в такого роду справ слід пересвідчитися про наявність у спірного житла статусу службового (ст.118 Житлового кодексу). Про необхідність такої перевірки свідчить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" зі змісту якого вбачається, що у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових. Аналогічний порядок включення жилого приміщення до числа службового також передбачений п.8 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 року № 1081 в якому зазначено, що житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом. Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Однак, позивач таким правом не скористався та не надав суду доказів належності виділеної відповідачу квартири [ADDRESS] до числа службової. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). Отже, системний аналіз вищевказаних норм закону приводить суд до висновку, що відповідач [PERSON] та член його сім`ї - дочка [PERSON] без забезпечення іншим житлом не можуть бути виселені із спірного житла, а тому відсутні підстави для задоволення позову та виселення відповідача. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed