Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в квітні 2017 року звернувся до суду із вимогами до ТОВ «Діамант Норт Бранч ЛТД» із вимогами про визнання формулювання причин звільнення позивача згідно пунктів 3,4,7 статті 40 КЗпП України невірними, змінити формулювання звільнення позивача, вказавши формулювання звільнення - за згодою сторін, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, визнати неправомірною та скасувати догану згідно статті 147 КЗпП України, винесену на підставі протоколу Зборів від 28 вересня 2017 року №15, виплатити середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 січня 2017 року, провести повний розрахунок із [PERSON] відповідно до вимог законодавства, стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані наступним. [PERSON] (далі - Позивач), працював у ТОВ «Діамант Норт Бранч ЛТД» (далі - Відповідач або ТОВ «Діамант Норт Бранч ЛТД») на посаді Генерального директора з 7 квітня 2014 року. 25 січня 2017 року прийняв рішення звільнитись за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), та звернувся із відповідною письмовою заявою до заступника директора Відповідача [PERSON]. З розмови, яка відбулася в той же день з [PERSON] Позивачу стало зрозуміло, що заперечень щодо його звільнення у Відповідача немає. Позивач залишив заяву про звільнення за угодою сторін у [PERSON] та чекав рішення Загальних зборів Учасників (далі - Збори). Відповідно до пункту 11.2 Статуту ТОВ «Діамант Норт Бранч ЛТД» (далі - Статут) Генеральний директор призначається Зборами терміном на п'ять років з правом продовження повноважень. Збори можуть звільнити Генерального директора від виконання обов'язків до закінчення терміну його повноважень в порядку передбаченому цим Статутом. Згідно з пунктом 10.13 Статуту до виключної компетенції Зборів належить, зокрема, питання обрання, звільнення та дострокове відкликання з посади Генерального директора. Проте, 01 лютого 2017 року з інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Реєстр), Позивач дізнався, що Генеральним директором Відповідача в зазначеному Реєстрі з 31 січня 2017 року є [PERSON]. Отже, враховуючи зазначену інформацію, Позивач вважає, що мав бути звільнений з цієї посади до 31 січня 2017 року, але жодної інформації щодо свого звільнення від Відповідача не надходило. Зокрема, його не було ознайомлено з рішенням Зборів щодо звільнення, з наказом про звільнення, не було повернуто трудову книжку та не проведено повний розрахунок. Позивач неодноразово намагався зв'язатись із Відповідачем телефонуючи на мобільний [PERSON], який на той час вже обіймав посаду Генерального директора, відповідно до відомостей Реєстру. [PERSON] у телефонній розмові повідомляв, що трудова книжка буде повернута після її заповнення, але конкретну дату не повідомляв. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, на погляд Позивача, Відповідачем було порушено вимоги статей 47, 116 КЗпП України, а саме у день звільнення Позивачу не було повернуто трудову книжку та не було проведено повний розрахунок. 28 лютого 2017 року Позивач в черговий раз отримав відмову від Генерального директора Відповідача виконати вимоги статей 47, 116 КЗпП України. 01 березня 2017 року Позивач прийшов за юридичною адресою Відповідача та зателефонував за телефоном 102 викликавши представників Національної поліції, якими було засвідчено факт неповернення трудової книжки. 02 березня 2017 року додатково письмово звернувся до Головного управління Державної служби України з питань праці в Київській області із проханням витребувати заповнену відповідно до вимог законодавства трудову книжку на ім'я [PERSON]. Письмової відповіді від Головного управління Державної служби України з питань праці в Київській області ним отримано не було. 18 березня 2017 року Позивачем було отримано трудову книжку за місцем проживання, яку Відповідачем було направлено листом з повідомленням та описом. У той же день, з інформації, що містилась у трудовій книжці дізнався, що його було звільнено з посади Генерального директора 30 січня 2017 року на підставі протоколів Зборів № 16 від 20 січня 2017 року та № 17 від 30 січня 2017 року згідно пунктів 3, 4, 7 статті 40 КЗпП України. Крім того, як з'ясувалось при вивченні трудової книжки, Позивачу 28 вересня 2016 року винесено догану згідно статті 147 КЗпП України на підставі протоколу Зборів від 28 вересня 2017 року № 15, про яку, як зазначає Позивач, йому нічого не було відомо, із зазначеним протоколом його не було ознайомлено, як і з фактом винесення догани, що є неправомірним, оскільки на той час він обіймав посаду Генерального директора Відповідача. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Проте, його не повідомляли про зазначене дисциплінарне стягнення у вигляді догани, та він не ознайомлювався із протоколом Зборів від 28 вересня 2017 року № 15, яким було винесено зазначену догану. Враховуючи викладене, вважає накладене дисциплінарне стягнення неправомірним. Отже, станом на 10 квітня 2017 року повного розрахунку Відповідачем щодо нього не проведено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 травня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено її судовий розгляд. 29.09.2017 здійснено повторний автоматичний розподіл судової справи та визначено суддю Цокол Л.І. для розгляду даної справи. 11.10.2017 цивільна справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 48, ст.436). Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Під час розгляду Позивач [PERSON] вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в особі керівника [PERSON] вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказуючи на те, що Позивач безпідповідально ставився до виконання своїх повноважень, перебував на робочому місці в непридатному стані, не виходив на роботу, внаслідок чого до нього було застосовано дисциплінарне стягнення, а в подальшому було звільнено рішенням загальних зборів. При цьому трудова книжка була направлена на поштову адресу Позивачу після його звернення. Вислухавши поясення сторін, вивчивши надані ними докази в обгрунтування своїх вимог, суд прийшов до наступного висновку. 18.05.2016 рішенням Загальних зборів учасників ТОВ "Діамант Норт Бранч, ЛТД" було покладено на Генерального директора [PERSON] обов'язок розробити заходи по удосконаленню комерційної роботи та усунути недоліки в роботі до 18 серпня 2016року. 18.05.2017 засновниками та працівниками ТОВ було складено акт про відмову Позивача поставити підпис в ознайомлення з протоколом загальних зборів на яких він був присутній. 18.08.2016 рішенням Загальних зборів учасників ТОВ "Діамант Норт Бранч, ЛТД" надано термін Позивачу, як Генеральному директору ТОВ, на повторну розробку заходів до 28.09.2016, а також повторно усунути недоліки в роботі. 18.08.2017 засновниками та працівниками ТОВ було складено акт про відмову Позивача поставити підпис в ознайомлення з протоколом загальних зборів на яких він був присутній 28.09.2016 рішенням Загальних зборів учасників ТОВ "Діамант Норт Бранч, ЛТД" втретє надано Позивачу термін щодо повторної розробки заходів та усунення недоліків в його роботі до 01.12.2016. При цьому цим же рішенням Позивачу оголошено догану. 28.09.2017 засновниками та працівниками ТОВ було складено акт про відмову Позивача поставити підпис в ознайомлення з протоколом загальних зборів на яких він був присутній. 20.10.2017, 02.12.2017 працівниками [PERSON] та [PERSON] складено акт про непридатний стан Позивача. 20.01.2017 рішенням Загальних зборів учасників ТОВ "Діамант Норт Бранч, ЛТД" Позивачу оголошено догану за систематичне порушення трудової дисципліни та бездіяльність і відсутність належного контролю за працівниками. 30.01.2017 рішенням Загальних зборів учасників ТОВ "Діамант Норт Бранч, ЛТД" Позивача [PERSON] було звільнено з посади Генерального директора Товариства з 30 січня 2017 року та обрано на цю посаду [PERSON] з 31січня 2017 року. 13.03.2017 Позивач подав Відповідачу заяву з прозанням надіслати на його адресу трудову книжку, яку отримав згідно зворотнього повідомлення 18.03.2017. Згідно довідки фактичної перевірки №238/2-26-15-14-03-03 від 08.06.2017, складеної спеціалістами Головного управління ДФС у м. Києві з питання дотримання ТОВ "Діамант Норт Бранч, ЛТД" законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), порушень під час перевірки встановлено не було. Згідно ст.1 КЗпП України кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст.147 цього Кодексу за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана;2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Надані рішення Загальних зборів та акти складені про відмову поставити підпис в ознайомленні з рішеннями, свідчать про правомірність дій Відповідача з питання застосування догани Позивачу та подальшого його звільнення. При цьому посилання Позивача на те, що питання його звільнення було вирішено за угодою сторін, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Крім цього, встановлено, що Позивач в день звільнення не працював, а отже трудова книжка видана на його першу вимогу. Також слід зазначити, що Відповідач є Товариством з обмеженою відповідальністю. Згідно ст. 145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить:1) визначення основних напрямів діяльності товариства, затвердження його планів і звітів про їх виконання;2) внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу;3) створення та відкликання виконавчого органу товариства;4) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів; Відповідно до абзаців 2 та 4 статті 124 Конституції України від 28.06.1996 р. № 254к/96-ВР «… судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. … Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. …». Згідно з частиною 1 статті 69 Закону України від 16.10.1996 р. № 422/96-ВР «Про Конституційний Суд України» «... рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. ...», а частина 4 статті 70 зазначеного закону вставновлює, що «... невиконання рішень та недодержання висновків Конституційного Суду України тягнуть за собою відповідальність згідно з законом. ...». Конституційним Судом України було прийнято рішення від 12.01.2010 р. № 1-рп/2010 у справі № 1-2/2010 за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України, коли її редакція була такою: «... члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. ...». Відповідно до цього рішення Конституційний Суд України вирішив (резолютивна частина), що «... в аспекті конституційного звернення положення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV «члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків» слід розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства у будь-який час і з будь-яких підстав усунути особу (осіб) від виконання обов'язків члена (членів) виконавчого органу за умови, якщо в установчих документах товариства не визначено таких підстав. Усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України, не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 Кодексу законів про працю України. ...». Приймаючи зазначене рішення, Конституційний Суд України виходив з того, що «... 3.1. Відповідно до положень частини першої статті 41, частини першої статті 42 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, займатися підприємницькою діяльністю, не забороненою законом. Такі конституційні права особи можуть реалізовувати, зокрема, через товариства, які поділяються на підприємницькі та непідприємницькі (частини перша, друга статті 83, статті 84, 85, 86 Цивільного кодексу). Усі товариства мають майно, яке є об'єктом управлінської діяльності і інформація про яке є вимогою до змісту їхніх установчих документів (частина друга статті 88 Цивільного кодексу). Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 Цивільного кодексу). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього. В статті 99 Цивільного кодексу визначені засадничі положення щодо порядку утворення, діяльності, назви цього органу, його компетенції, способу усунення від виконання обов'язків осіб, які належать до його складу. Вказані норми наведені в главі 7 «Загальні положення про юридичну особу» Цивільного кодексу і відповідно до приписів частини четвертої статті 83 цього Кодексу застосовуються до всіх товариств, якщо інші правила для окремих видів товариств не встановлені законом. За системним аналізом норм Цивільного кодексу (статті 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов'язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов'язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників (частина третя статті 92, друге речення абзацу третього частини першої статті 161 Цивільного кодексу). За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об'єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу, згідно з якою члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов'язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов'язків. Відповідно до положень законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частини першої статті 98, частини першої статті 99 Цивільного кодексу, частини першої статті 23, пункту «г» частини п'ятої статті 41, частини першої статті 59 Закону України «Про господарські товариства», підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) як вищого органу управління товариством або, як зазначено у частині п'ятій статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», укладення з членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою. Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов'язків (частина третя статті 99 Цивільного кодексу) або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень (абзац перший частини другої статті 61 Закону України «Про акціонерні товариства») за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов'язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю, а у статті 99 Цивільного кодексу, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права. Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним. У зв'язку з цим «усунення» відповідно до частини третьої статті 99 Цивільного кодексу є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень. Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 Цивільного кодексу треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов'язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд з будь-яких підстав, але за умови, якщо в установчих документах товариства не були зазначені підстави усунення. Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті статті 46 Кодексу законів про працю. ...». За викладених обставин суд дійшов переконання про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки обставини на які він посилався не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed