Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про виселення [PERSON] з гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] проживала у спірному приміщенні на підставі договору на тимчасове перебування в гуртожитку в кімнаті [NUMBER], строк дії договору закінчився 30.06.2014 року, позивачем було запропоновано відповідачу після закінчення строку дії договору підписати новий договір № 35 від 01.10.2013 року та договір № 39 від 01.04.2014 року на тимчасове перебування в гуртожитку, однак відповідачка відмовилася, на даний час позивач з відповідачем не перебуває у трудових відносинах. Згідно п. 10 договору наймач зобов'язаний звільнити займане ним приміщення протягом 10 днів після письмового повідомлення від наймодавця, однак відповідачка відмовилася від підпису про отримання вказаного повідомлення про що було складено акт, спірне приміщення не звільнила, а тому позивач звернувся до вказаним позовом до суду. В судовому засіданні 01.10.2014 року було залучено в якості третьої особи Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію. Представник позивача Чаруха Р.Р. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, додатково пояснила, що договорів на тимчасове перебування в гуртожитку їй ніхто не надавав, підтвердила, що дійсно в трудових відносинах з позивачем вже на даний час не перебуває, оскільки працює двірником в комунальному підприємстві. Представник третьої особи Дніпровської районної в м. Києві державна адміністрація Яценюк Л.П. в судовому засіданні при ухваленні рішення покладалася на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки, третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. На підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 544 від 10.04.2006 року укладено договір оренди з ТОВ "Дніпровська плодоовочева база" на будівлю гуртожитку та зовнішніх інженерних мереж за адресою: [ADDRESS], загальною площею жилих та нежилих приміщень 1946,6 кв.м терміном на десять років під гуртожиток для співробітників підприємства з дати реєстрації розпорядження. (а.с. 11-12) Позивач звертаючись з позовними вимогами про виселення вказав, що між товариство та відповідачкою був укладений договір на тимчасове перебування в гуртожитку, темін дії якого сплив. 20.11.2008 року [PERSON] звернулась до позивача із заявою про надання її кімнати в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], як робітнику підприємства, з правилами проживання ознайомлена, оплату зобов'язалась вносити вчасно, реєстрації не потребує. (а.с. 15) Позивач при цьому зазначив, що між сторонами була усна домовленість на тимчасове перебування [PERSON] в гуртожитку, а саме в кімнаті [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], на умовах тимчасового користування кімнатою без реєстрації в ній та постій повній оплаті за користування наданим приміщенням. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За нормами ч.1, ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом; Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Оскільки сторонами не заперечувалося, що відповідачка [PERSON] починаючи з 2008 року постійно проживала в гуртожитку, проводила оплату за користування наданим приміщенням, тобто погодилася на всі умови правил проживання в гуртожитку, то можна вважати, що поведінка сторін обумовлена настанням відповідних правових наслідків у вигляді домовленості на проживання в спірній кімнаті гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка при розгляді справи пояснила, що при заселені в гуртожитку працювала в товаристві позивача, а саме була працівником складу №4, на даний час трудові відносини з позивачем припинилися, вона працює двірником в Комунальному підприємстві. Сторона позивача стверджує, що неодноразово зверталися до відповідачки для укладення письмових договорів на тимчасове перебування в гуртожитку, вказані договора відтворюють всі умови проживання що і при усній домовленості з відповідачкою, а саме: договір № 35 на тимчасове перебування в гуртожитку від 01.10.2013 року та №39 від 01.04.2014 року на тимчасове перебування в гуртожитку, за умовами яких наймодавець надає приміщення в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], для тимчасового перебування наймача, який у відповідності до законодавства України залишається зареєстрованим за останнім місцем свого постійного проживання, що має бути відображено в його паспорті. Пунктом 2 вказаних договорів вказано, що тимчасове користування наданим приміщенням не надає наймачу право реєстрації постійного місця проживання в наданому приміщенні і його приватизації. За п. 10 вказаних договорів наймач зобов'язаний звільнити займане приміщення протягом 10 днів після письмового попередження від наймодавця про звільнення приміщення. (а.с. 5, 6) Разом з тим, сторонами по справі не заперечувалося що жодного письмового договору сторони не укладали. Відповідно до ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці зобов'язані на вимогу власника /наймача/ негайно звільнити приміщення. У разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Так, 05.08.2014 року директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська плодоовочева база" Марковичем Г.Ф. направлялось повідомлення [PERSON] про звільнення кімнати та виселення з гуртожитку. (а.с. 9) 18.08.2014 року комісією в складі коменданта гуртожитку [PERSON], жительки кімнати [NUMBER] [PERSON] та жительки кімнати [NUMBER] [PERSON] складено акт про те, що [PERSON] при врученні їй повідомлення про виселення з гуртожитку від підпису відмовилася. (а.с.10) Згідно ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. За змістом норм ст.ст.168, 169 ЖК України тимчасові жильці за договором найму жилого приміщення самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання та у разі припинення договору найму житлового приміщення тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони в судовому порядку підлягають виселенню, яке провадиться без надання іншого жилого приміщення. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача, крім того, як з'ясовано, відповідачка в добровільному порядку відмовляється звільнити кімнату в гуртожитку, на даний час не пов'язана з позивачем трудовими відносинами, а всиляючись в кімнату гуртожитку мала передбачити, що не набуває право на жиле приміщення, а лише має право на тимчасове користування ним. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровська плодоовочева база" до [PERSON], третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація про виселення без надання іншого житлового приміщення є обгрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved