Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на спадкове майно, що складається з належної їй на праві власності 1/5 частини квартири [ADDRESS]. [PERSON] стверджувала, що заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не склала, а вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті бабусі. Крім того, позивач вказала, що на даний час вона не може оформити в порядку спадкування право власності на спадкове майно, оскільки прізвище її бабусі в актовому записі про народження матері позивача [PERSON] зазначено "[PERSON]" (дівоче прізвище), а не "[PERSON]" (прізвище чоловіка померлої [PERSON]). У липні 2016 року позивач звернулася до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, однак постановою державного нотаріуса Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують родинний зв'язок між [PERSON] та спадкодавицею - [PERSON] За таких обставин позивач просила суд встановити факт, що [PERSON], яка померла [INFO], є рідною бабусею [PERSON], а також просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS]. Представник позивача в судовому засіданні позов своєї довірительки підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, подала заяву про визнання позову, в якій також просила суд розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, третя особа про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялась, представник третьої особи подав письмові пояснення, в яких просив суд розглядати справу за його відсутності, позов просив вирішити на розсуд суду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO] (а.с.25). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склала, а тому спадкування після її смерті мало здійснюватись за законом. З матеріалів справи вбачається, що до майна померлої [INFO] [PERSON] державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. була заведена спадкова справа за реєстровим №422-2016. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, що складається з належної їй на праві власності 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Як встановлено судом, 11.04.1987 року позивачу [PERSON] з сім'єю з 5 осіб, в тому числі бабусі [PERSON], на підставі ордеру на жиле приміщення (обмінного) №3157 було надано право на зайняття в порядку обміну жилого приміщення, а саме - трикімнатної картири [ADDRESS] (а.с.14). 24.09.1993 року Фондом комунального майна Мінського району м. Києва на підставі розпорядження №3178 від 24.09.1993 року було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках (а.с.15). Як зазначає [PERSON], вона звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини, проте не змогла оформити в порядку спадкування право власності на спадкове майно, оскільки прізвище її бабусі в актовому записі про народження матері позивача [PERSON] зазначено "[PERSON]" (дівоче прізвище), а не "[PERSON]" (прізвище чоловіка померлої [PERSON]). З матеріалів справи вбачається, що у посвідці про народження матері позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище "[PERSON]") зазначено прізвище її матері - "[PERSON]", а прізвище батька - "[PERSON]", що підтверджується посвідкою про народження [NUMBER] (а.с.19). За приписами ч.3 ст.21 СК України релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов'язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.6 КпШС України (який був чинним на момент перебування бабусі та дідуся позивача у шлюбі за релігійним обрядом, тобто у фактичних шлюбних відносинах) визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. Це правило не стосується вчинених до утворення або відновлення державних органів реєстрації актів громадянського стану релігійних обрядів і одержаних на їх посвідчення документів про народження, укладення шлюбу, розірвання шлюбу і смерть. Як пояснила позивач, запис прізвища її бабусі в графі "матір" у посвідці про народження матері позивача було здійснено не за прізвищем її чоловіка [PERSON], а за її дівочим прізвищем - "[PERSON]", так як шлюб між бабусею та дідусем позивача офіційно не реєструвався, оскільки органи РАЦСу належним чином створювалися та почали діяти лише у післявоєнний час. Тобто [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі за релігійним обрядом аж до початку Великої вітчизняної війни 1941-1945 років. Враховуючи той факт, що мати позивача [PERSON] (до укладення шлюбу - "[PERSON]") була народжена в с. Бишів Бишівського району Київської області 18.12.1936 року, коли шлюб між чоловіком та жінкою офіційно не реєструвався органами РАЦСу, які на той час не були створені, а також через смерть дідуся позивача [PERSON] під час війни, [PERSON] в актовому записі про народження [PERSON] була записана за своїм дівочим прізвищем "[PERSON]", а вже в подальшому за церковним звичаєм користувалася та отримувала у післявоєнний час документи за прізвищем "[PERSON]", тобто прізвищем свого чоловіка [PERSON] Також з матеріалів справи, зокрема, з ордеру (обмінного) на жиле приміщення №3157 та з довідки (виписки із будинкової книги про склад сім'ї та прописку) №531 від 01.09.1993 року вбачається, що [PERSON], [INFO], по відношенню до позивача [PERSON], [INFO], перебуває у родинних стосунках та являється її бабусею (а.с.14,20). Крім того, родинні стосунки між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються фотографіями з сімейного архіву, які свідчать також про постійну участь спадкодавиці у житті її онуки (а.с.21-24). Таким чином, проаналізувавши зазначені докази у сукупності, суд вважає доведеним факт родинних відносин [PERSON], [INFO] та [PERSON] Згідно з ч.1 ст.529 ЦК Української РСР 1963 року (який був чинним на момент відкриття спадщини) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки спадкодавця є спадкоємцями за законом (право представлення), лише якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з батьків, хто був би спадкоємцем, вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. З матеріалів справи вбачається, що донька спадкодавця [PERSON] після смерті матері [PERSON] [INFO] не звернулася до нотаріальної контори із заявою для прийняття спадщини та фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном. Відтак, вважається такою, що не прийняла спадщину, а отже [PERSON], як онука померлої не мала і не має права на спадкування в порядку ст.529 ЦК Української РСР 1963 року, як спадкоємець за законом. Ст.256 ЦПК України передбачено, що в судовому порядку можуть встановлюватись факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. За таких обставин, суд вважає недоцільним встановлення факту родинних відносин, а саме: того, що [PERSON], [INFO], є рідною онукою [PERSON], яка померла [INFO], оскільки даний факт для останньої не тягне ніяких юридичних наслідків. У відповідності до прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У відповідності до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не менше як п»ять років до часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] з 28.04.1987 року, тобто з дня отримання ордеру на житлове приміщення та [PERSON] по день смерті [INFO], були зареєстровані в квартирі [ADDRESS], були її співвласниками та проживали однією сім»єю (а.с.14,15,20). З огляду на зазначене, право розраховувати на спадкове майно у [PERSON], як у спадкоємця четвертої черги за законом виникло лише після набрання чинності ЦК України. Оскільки після смерті [PERSON] відсутні інші спадкоємці, спадковим майном є 1/5 частина квартири, решта якої належить позивачу та членам її родини в рівних частках, у якій позивач проживає з 28.04.1987 року, суд вважає можливим визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] право власності на 1/5 частини квартири [ADDRESS]. Зважаючи на вищенаведене, та,

Outcome: partial