Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" (далі позивач) звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі відповідача) на його користь 125344 грн. 89 коп. заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.09.2011 [PERSON] отримала кредит у розмірі 16000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20, 40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, підтверджується підписом у заяві. При укладені договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.2.1.1.2.3 Договору, де зазначено, що клієнт дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі і надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за договором. У зв`язку з порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитним договором, станом на\~ 31 січня 2019 року виникла заборгованість у загальній сумі 291828,06 гривень, яка складається з наступного: 15188,10 гривень заборгованість за кредитом, 273236,26 заборгованість по процентам за користування кредитом; 3403,70 гривень заборгованість за пенею та комісією. Законодавством не передбачено вимагати від божника повернення повної суми боргу, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми боргу за кредитом. Таким чином заборгованість до стягнення становить 125344,89 грн., яка складається з наступного: 15188,10 гривень заборгованість за кредитом, 110156, 79 заборгованість по процентам за користування кредитом з 15.09.2011 по 29.01.2018, яку просять стягнути у повному обсязі. Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 жовтня 2019 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Ухвалою суду від 3.03.2020 за заявою [PERSON] заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано. Представник позивача: АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Представник відповідача адвокат Шевчук В.М., згідно поданої заяви, просить у задоволенні позову відмовити, застосувавши строки позовної давності, які пропущені позивачем при подачі позову. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.09.2011 [PERSON] підписала анкету-заяву, в якій, зокрема, зазначено, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8). Як зазначає позивач, відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, порушивши графік погашення кредиту та відсотків, у зв`язку з чим станом на 31.01.2019 заборгованість за кредитним договором становить 291828, 06 грн. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову застосувавши строк позовної давності. Суд зазначає, що правовідносини між сторонами у цій справі виникли на підставі договору кредитування. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж за кредитним договором був здійснений відповідачем 05.06.2016 в сумі 6, 42 грн. Банк звернувся до суду з позовом 01.03.2019, тому строк позовної давності позивачем не пропущено, а відповідно і відмовити у позові з підстав пропуску позивачем позовної давності не має підстав. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1\~ст. 1055 ЦК України\~визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Крім того, за правилами частин 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Натомість матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач розумів, ознайомився та погодився з Умовами та правилами банківських послуг, підписуючи заяву про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у визначених банком розмірах і порядках нарахування. Роздрукована копія із електронного сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи. Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1\~ст. 634 ЦК України, адже Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної заяви ті документи, що найбільш сприятливі для задоволення його позову. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача станом на 31 січня 2019 року виникла заборгованість у загальній сумі 291828,06 гривень, яка складається з наступного: 15188,10 гривень заборгованість за кредитом, 273236,26 заборгованість по процентам за користування кредитом; 3403,70 гривень заборгованість за пенею та комісією. Просять стягнути заборгованість в сумі 125344,89 грн., яка складається з наступного: 15188,10 гривень заборгованість за кредитом, 110156, 79 заборгованість по процентам за користування кредитом з 15.09.2011 по 29.01.2018. Частиною 3\~ст. 10 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог законодавства. Відповідно до положень ст.\~13\~та ст.\~81 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. До позовної заяви додано роздруківку витягу з Умов та правил надання банківських послуг. Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов відповідач розумів, ознайомився і погодився з ним, укладаючи кредитний договір. Відсутні також і докази того, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цьому документі розмірах і способу нарахування, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У зв`язку з викладеним, Умови та правила надання банківських послуг, на які посилається позивач, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, а тому нарахування процентів, неустойки та штрафів у даному випадку є безпідставним. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року за результатами розгляду справи № 342/180/17-ц , які відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Крім того, суд враховує, що договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з п.22 ч.1\~ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 року №39/248 зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. За змістом Постанови Великої Палати ВС по справі № 342/180/17-ц, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог ч.2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками в сумі 110156, 79 грн. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредита, суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.09.2011. На підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, АТ КБ "ПриватБанк" надав копію анкети-заяву, розрахунок заборгованості та копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна». В анкеті-заяві [PERSON] від 15.10.2011 немає будь-якої інформації про отримані кошти, картку чи кредитний ліміт, це пустий бланк з анкетними даними. Позивач зазначає, що [PERSON] відповідно до укладеного договору № б/н від 15.09.2011 отримала кредит у розмірі 16000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20, 40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна», яка підписана відповідачем 27.09.2011 зазначено розмір кредитної лінії до 15000 грн., процентна ставка 1,7 % в місяць. Виписки по картковому рахунку та довідки щодо отримання відповідачем кредитної картки із зазначенням строку ї дії, позивачем не надано. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходить з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості позичальника. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. Згідно зі\~ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed