Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

17 жовтня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просив суд: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 059, 00 грн., щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.04.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначає, що з самого дня народження дочки відповідач фактично не брала участі у її вихованні. Позивач самостійно займався розвитком дитини - водив у дитячий садок, школу, лікарню, відвідував батьківські збори. Натомість, відповідач часто вживала алкогольні напої та жорстоко поводила себе з дитиною. На теперішній час, вже близько двох років неповнолітня дитина проживає разом із позивачем по справі. Відповідач по справі участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує нормального харчування, не спілкується з дитиною тощо. Вже близько двох років ніяких відомостей від відповідача по справі немає. Позивач зазначає, що зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду із вимогами про позбавлення батьківських прав. Окрім того, позивач зазначає, що діючим законодавством передбачено обов`язок обох батьків забезпечувати дитину, у зв`язку з чим він просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання їх спільної дитини. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеною позовною заявою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 листопада 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Призначено підготовче судове засідання. Заяву [PERSON] про виклик свідків - задоволено. Вирішено викликати та допитати в судовому засіданні свідків: 1. [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . 2. [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . 3. [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Заяву [PERSON] про вислухання думки дитини - задоволено. Вирішено вислухати у судовому засіданні думку [PERSON] , [INFO] . УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року заяву представника позивача про виклик свідка - задоволено. Вирішено викликати в судове засідання та допитати в якості свідка: - [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . УхвалоюЖовтневого районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №639/7399/19 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. Позивач та його представник адвокат Крижановський В.П., який діє на підставі Ордеру від 16.10.2019 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. В подальшу позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надали заяву з проханням справу розглянути у їх відсутність. Відповідач по справі в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував позивач і представник позивача по справі. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вислухавши думку неповнолітньої дитини, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2004 року. [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції 03 червня 2005 року. (а.с. 17) Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року розірвано шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 18 жовтня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 481. (а.с. 21) Позивач у судовому засіданні пояснив, що з відповідачем по справі вони приживали близько 7 років. З самого дня народження доньки відповідач фактично не брала участі у її вихованні. Позивач самостійно займався розвитком дитини - водив у дитячий садок, школу, лікарню, відвідував батьківські збори. Як вбачається з Довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 18 від 27.09.2019 року № 97/01-43, вони повідомляють, що [PERSON] , [INFO] , відвідувала дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) № 18 з 01.09.2007 року по 01.06.2011 року. За час відвідування доньку [PERSON] , приводив та забирав батько [PERSON] . [PERSON] займався вихованням дитини та допомагав дошкільному закладу в ремонтах, організаційних питаннях та користувався повагою батьків та працівників. Мати [PERSON] бачили в закладі дуже рідко. (а.с. 23) Після того як [PERSON] почала зловживати спиртними напоями та вести аморальний спосіб життя сторони розлучилися. Після розлучення їх донька деякий час залишилася проживати разом із відповідачем по справі. Однак, та продовжувала зловживати спиртними напоями та жорстоко ставитися до дитини, бити її. Так, у 2013 році мати побила малолітню доньку [PERSON] , чим завдала її легкі тілесні ушкодження, що підтверджується Висновком фахівця з питань судово-медичної експертизи від 05.03.2013 року. (а.с. 22) Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово потрапляла до лікарень у стані алкогольного сп`яніння та з побоями. (а.с. 34, 35) У 2018 році неповнолітня [PERSON] після сварки покинула матір та пішла жити до батька [PERSON] , де на теперішній час і проживає. (а.с. 20) Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. В судовому засіданні суд вислухав неповнолітню [PERSON] , яка пояснила, що вона деякий час проживала разом із матір`ю. За цей час вона неодноразово бачила її у стані алкогольного сп`яніння. Коли остання випивала, то починала поводити себе жорстоко і донька її боялася, адже та починала її бити. Мати не займалася вихованням доньки, не надавала жодної підтримки, не ходила на батьківські збори, натомість лише просила у неї гроші. Неповнолітня [PERSON] втікла від матері до батька, з яким на теперішній час і проживає. Батько повністю забезпечує доньку. Останній раз донька бачила матір влітку 2019 року, більше не бачила. Неповнолітня [PERSON] підтримує думку батька, що матір потрібно позбавити батьківських прав і що це відповідає її інтересам. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є сусідами позивача. Відповідач [PERSON] часто випивала та жорстоко поводилась з донькою, забувала її забрати зі школи. Увесь час вихованням дитини займався батько, мати жодної участі не приймала і вони вже понад два роки взагалі її не бачили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також пояснив, що він був дільничним інспектором за адресою проживання сторін. Після розірвання шлюбу між сторонами, дитина деякий час проживала разом із матір`ю, однак через деякий час почала проживати разом із батьком. Як дільничному інспектору свідку відомо, що відповідач по справі часто випивала, про що також наголошували її сусіди. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є колишнім роботодавцем відповідача [PERSON] . Вона працювала у нього у 2017 році, однак була звільнена через зловживання спиртними напоями та через те що викрала грошові кошти. Як вбачається з довідки Комунального закладу «Харківська санаторна школа № 9» від 20.09.2019 року № 01-24/457, вихованням учениці 9 класу [PERSON] , [INFO] , займається батько [PERSON] . Батько приводить доньку до школи і забирає її, відвідує класні та загальношкільні збори, отримує консультації педагогів з питань виховання дівчинки, з вирішення організаційних питань, які виникли у процесі навчання. Мати [PERSON], [PERSON] , останні роки успіхами доньки не цікавилась, про дитину не піклувалась. (а.с. 24) Комунальне некомерційне підприємство «Міська дитяча поліклініка № 2» у своєму листі від 30.09.2019 року № 1304/0/535-19/01-14 повідомляє, що дитина [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом із батьком та бабусею за адресою: [ADDRESS] , перебуває під наглядом фахівців поліклініки з народження. Навчається в Харківській загальноосвітній школі-інтернаті І-ІІІ ступенів № 9. Згідно інформації, наданої лікарем - педіатром, з яким укладено декларацію про надання первинної медичної допомоги [PERSON] , догляд за дитиною, відвідування дитячої поліклініки, проведення профілактичних щеплень та лікування, у разі потреби, здійснює батько дитини. (а.с. 25) Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Як вбачається з висновку Департаменту служб у справах дітей від 24.02.2020 року № 145 про доцільність позбавлення батьківських, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно неповнолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 96-97) Частиною1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року). У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. В пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова № 3) роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (абзац 2 пункту 16 Постанови № 3). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Отже, враховуючи те, що позивачем було в повній мірі доведено факт ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку, щодо необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Судом було встановлено, що неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , на теперішній час проживає разом із батьком та знаходиться на його повному утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Враховуючи вищевикладене, а також те, що обидва батьки повинні брати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, що приходить до висновку, щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 059, 00 грн., щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно. Отже, позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та на користь держави у розмірі 768, 40 за позовні вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного і

Outcome: approved