Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], третя особа : Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що після смерті брата, померлого [INFO], 23 вересня 2015 року позивач звернувся до державного нотаріуса Дванадцятої київської нотаріальної контори для відкриття спадкової справи на підставі чинного заповіту, який повідомив позивачу, що 22.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Литвиною Л.О. за заявою [PERSON] була відкрита спадкова справа № 4/2015, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 57967810. Звернувшись до приватного нотаріуса КМНО - Литвин Л.О. з усним питанням, на якій підставі вона відкрила спадкову справу № 4/2015, без відповідної на те заяви позивача, він не отримав жодної відповіді по суті. Після чого, 13.10.2015 року позивач звернувся до неї з відповідною письмовою заявою з клопотанням про закриття відкритої нею спадкової справи, або надати обґрунтовану відповідь про відмову у закриті спадкової справи, заява посвідчена приватним нотаріусом КМНО - Івановою Є.В. Не дочекавшись відповіді позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання дій нотаріуса незаконними та закриття спадкової справи. 16.05.2017 року рішенням Печерського районного суду м. Києва було відмовлено у задоволенні позовних вимог. 07.08.2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, через пропуск строку для прийняття спадщини. Вважає, вказану відмову протиправною та такою, що порушує його права. Тому, позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив суд встановити йому додатковий строк достатній для подання заяви до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин Лесі Олексіївни про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його брата [PERSON]. Ухвалою судді від 08.12.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 19.06.2018 року призначено в порядку загального позовного провадження підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою від 17.08.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Ухвалою від 14.11.2018 року залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в якості третьої особи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, підтримала пояснення зазначені у запереченнях та відзиві. У судовому засіданні представник відповідача 2 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні представник третьої особи щодо прийняття рішення по справі поклався на розсуд суду та просив прийняти рішення згідно діючого законодавства України. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер брат позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. У відповідності до заповіту посвідченого 24.07.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 846, яким померлий [PERSON] усе майно, яке належало йому на день смерті заповів [PERSON]. Позивач зазначає, що 23 вересня 2015 року звернувся до державного нотаріуса Дванадцятої київської нотаріальної контори для відкриття спадкової справи на підставі заповіту, який повідомив, що 22.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Литвиною Л.О. за заявою [PERSON] була відкрита спадкова справа № 4/2015, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 57967810. 13.10.2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО - Литвина Л.О. з письмовою заявою про закриття спадкової справи відносно померлого [INFO] [PERSON] 13.11.2015 року листом приватного нотаріуса КМНО - Литвина Л.О. повідомлено, що 22.09.2015 року відкрито спадкову справу відносно померлого [INFO] [PERSON] на підставі заяви [PERSON], повідомлено, що на ім'я [PERSON] складено заповіт, рекомендовано звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадкової справи з метою не пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. 18.01.2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО - Литвина Л.О. з письмовою заявою, в якій повідомив, що ним було подано до Печерського районного суду м. Києва позовну заяву та просив до прийняття рішення судом не видавати свідоцтво про право на спадщину [PERSON]. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року у задоволенні позову [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвиної Лесі Олексіївни, треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання дій незаконними та закриття спадкової справи - відмовлено. 07.08.2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО - Литвина Л.О. із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Постановою приватного нотаріуса КМНО - Литвина Л.О. від 07.08.2017 р. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з тим, що позивачем пропущено 6-ти місячний строк для прийняття спадщини. Позивач вважає нотаріальну дію щодо невидачі свідоцтва про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки постійно проживав із спадкодавцем. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п.п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 цього Кодексу спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім"єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Відповідно роз'яснень, викладених в методичних рекомендаціях щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме: в ч. 3 ст. 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким,що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем. Нотаріуси вчиняють нотаріальні дії передбачені ст. 34 ЗУ «Про нотаріат». Відповідно ст. 69 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Відповідно ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Проте, не можуть бути задоволені вимоги позивача про встановлення додаткового строку про прийняття спадщини, без визначення конкретних дій, що порушують права позивача та обґрунтування їх належними та допустимими доказами, як спосіб захисту, у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки на час подання позовної заяви та розгляду справи, права позивача не порушені. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги, що позивач не довів вини відповідачів в даних правовідносинах, крім того нотаріус правомірно відмовив позивачу у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом з урахуванням вимог ст. 1269, 1270 ЦК України, суд вважає, що права позивача не було порушено, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed