Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого володіння. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачці на праві приватної власності належить автомобіль "Volkswagen Caddy", д.н.з.[NUMBER], який знаходиться у фактичному володінні відповідача, і її вимоги передати їй автомобіль він не задовольняє. Крім того, у його володінні знаходяться технічний паспорт на цей автомобіль та посвідчення водія на ім"я [PERSON], які він також відмовляється передати власнику. [PERSON] у позові просить суд витребувати у [PERSON] зазначені автомобіль та документи. Відповідач [PERSON] пред'явив до суду зустрічний позов, у якому просив суд встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім"єю з 16.06.09 р. і по даний час, визнати автомобіль "Volkswagen Caddy", д.н.з.[NUMBER], об'єктом права спільної власності подружжя, визначити рівними його та [PERSON] частки у спільній сумісній власності на автомобіль, виділити цей автомобіль йому з виплатою на користь [PERSON] грошової компенсації вартості частки у спільному майні. В судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі, зустрічний позов не визнали, подали письмові заперечення проти його вимог та просили суд відмовити у його задоволенні. [PERSON] пояснила, що перебувала у шлюбі з [PERSON] з 1994 року, за судовим рішенням від 2002 року шлюб між ними розірвано, і з того часу сторони не підтримують будь-яких шлюбних відносин, хоча і змушені проживати у одній квартирі. У 2013 році, на прохання сина сторін [PERSON], [PERSON] придбала автомобіль "Volkswagen Caddy", д.н.з.[NUMBER], але у зв'язку з відсутністю у неї на той час права керування транспортним засобом, цим автомобілем з її дозволу користувався [PERSON] Після отримання права на керування транспортними засобами, у квітні 2014 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з вимогою повернути їй автомобіль, на що отримала категоричну відмову, одночасно виявила зникнення також свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу та посвідчення водія на її ім"я. З цих підстав [PERSON] та її представник просили суд задовольнити вимоги первісного позову та відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримали вимоги зустрічного позову та не визнали вимоги первісного позову. [PERSON] пояснив, що незважаючи на розірвання у 2002 році шлюбу з [PERSON], він продовжував проживати разом з нею та їх спільною дитиною, підтримуючи з [PERSON] фактичні шлюбні стосунки. [PERSON] пояснив, що з моменту реєстрації шлюбу з позивачкою за первісним позовом, як до його розірвання, так і після цього, між ними систематично виникають сварки, під час однієї з таких сварок у 2009 році [PERSON] зареєструвала розірвання шлюбу між ними, хоча до того часу будь-яких дій, направлених на настання наслідків винесення судового рішення про розірвання шлюбу, не вчиняла. [PERSON] пояснив, що з [PERSON] він не тільки проживає у одній квартирі, але і веде спільне господарство, маючи права та виконуючи обов'язки подружжя, разом вирішуючи побутові проблеми, виховуючи спільну дитину, маючи єдиний бюджет і спільно ним розпоряджаючись. У 2013 році вони вирішили придбати для сім"ї автомобіль на спільно заощаджені кошти. З цією метою він разом з сином за допомогою мережі Інтернет відшукали автомобіль "Volkswagen Caddy", який продавався у Рівному за 80000 грн. Частину цих коштів родина мала, іншу частину позичили у знайомих. У квітні 2013 року [PERSON] разом з сином поїхав в м.Рівне, де і придбав спірний автомобіль, після чого перегнав його до м.Кузнецовська. З того часу автомобіль використовується для потреб сім"ї, зокрема, він возить [PERSON] у село її батьків, на відпочинок, до лісу по гриби тощо. Частину позичених коштів сім"я на даний час повернула, інша частина ще не повернута. У січні 2014 року між ним та [PERSON] виник черговий конфлікт, після якого вона припинила вести з ним спільне господарство та звернулась до суду із зазначеним позовом. Так як автомобіль був придбаний сторонами під час проживання однією сім"єю без укладення шлюбу, [PERSON] просив суд визнати його спільними майном його та [PERSON], при цьому поділити це спільне майно, виділивши автомобіль йому у власність з виплатою на користь [PERSON] грошової компенсації половини його вартості. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову та відмову у задоволенні вимог первісного позову. При цьому суд встановив та врахував наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 20 серпня 1994 року і до 19 червня 2002 року, коли шлюб було розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області, що сторонами не оспорюється. Реєстрацію розірвання шлюбу між сторонами проведено 16.06.09 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 16. З пояснень учасників процесу судом встановлено, що як до розірвання шлюбу, так і до моменту розгляду даної цивільної справи сторони зареєстровані та проживають [ADDRESS], дана двокімнатна квартира належить [PERSON], [PERSON] та їх сину [PERSON] на праві спільної власності. З пояснень [PERSON] судом встановлено, що на момент розгляду справи [PERSON] та [PERSON] займають одну кімнату, а син сторін [PERSON] - іншу кімнату. Як вбачається з довідки профспілкового комітету ВП "Рівненська АЕС" ДП НАЕК "Енергоатом" №99 від 11.07.14 р., [PERSON] та його дружині [PERSON] у 2011 році виділялись путівки на відпочинок в пансіонат "Массандра" терміном з 31.07.11 р. по 11.08.11 р. Відвідування за цими путівками вищезазначеного місця відпочинку сторонами не оспорюється. Свідок [PERSON] суду показав, що у квітні 2013 року до нього звернувся [PERSON] та повідомив, що його сім"я має намір придбати автомобіль, продавець якого знаходиться в м.Рівному, у зв'язку з чим існує потреба перегнати його до м.Кузнецовська. [PERSON] погодився допомогти [PERSON], і на початку квітня [PERSON], [PERSON] та син [PERSON] [PERSON] приїхали в м.Рівне, де у присутності свідка [PERSON] придбав у продавця даний автомобіль, розрахувався за його придбання, і вони втрьох на придбаному автомобілі приїхали до м.Кузнецовська. Вдома [PERSON] чекала його дружина [PERSON], яка з приводу купівлі автомобіля накрила святковий стіл, за який був запрошений і [PERSON] Свідок пояснив, що сторони разом святкували придбання автомобіля та поводились як подружжя. Свідок [PERSON] суду показала, що у 2013 році до неї звернулась [PERSON], пояснила, що має бажання придбати автомобіль, однак у неї не вистачає коштів. На прохання [PERSON] [PERSON] позичила їй грошові кошти в сумі 4000 грн. та 1000 доларів США, з яких 4000 грн. їй на даний час повернуто [PERSON]. [PERSON] показала також, що часто відвідує квартиру сторін, є свідком відносин, які між ними склались, і може підтвердити, що між сторонами систематично виникають сварки. Свідок [PERSON] суду показала, що у 2013 році до неї звернулась [PERSON], на прохання якої свідок позичила їй грошові кошти в сумі 3000 доларів США, з яких 500 доларів США [PERSON] їй на даний час повернула. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] та [PERSON] у одній квартирі живуть як сусіди, така думка у свідка склалась після неодноразового відвідування квартири сторін. Як встановлено з пояснень учасників процесу та ніким не оспорюється, [PERSON] та [PERSON] з моменту реєстрації розірвання шлюбу між собою, у будь-яких інших шлюбах не перебували. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На переконання суду, сукупність встановлених обставин, зокрема, проживання сторін у одній кімнаті за наявності у квартирі іншого приміщення, встановлені з пояснень учасників процесу факти виконання [PERSON] обов'язків по забезпеченню додержання порядку в усій квартирі, готування їжі на всю сім"ю та існування у сторін спільного бюджету, що мали місце до січня 2014 року, спільне виконання батьківських обов'язків щодо забезпечення належних умов виховання сина сторін, спільні поїздки сторін на відпочинок, встановлені з пояснень учасників процесу факти спільного проведення вільного часу - поїздки по гриби, у село до [PERSON], спільні святкування, свідчить про те, що сторони, між якими хоча і виникають часті сварки, ведуть спільне господарство, мають права та виконують обов'язки подружжя, отже, проживають однією сім"єю. При цьому, на думку суду, показання свідків [PERSON] та [PERSON] не спростовують даних висновків. За таких обставин суд вбачає правові підстави для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 16 червня 2009 року. Оскільки достатніх доказів продовження таких стосунків сторін після січня 2014 року суду не надано, суд прийшов до висновку про доведеність існування таких відносин між сторонами лише до 01 січня 2014 року. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ВРЕР ДАІ м.Рівне ВДАІ УМВС України в Рівненській області від 04.04.13 р., вбачається, що право власності на автомобіль "Volkswagen Caddy", 2005 року випуску, д.н.з.[NUMBER] зареєстроване за [PERSON] З дослідженого документа судом встановлено також, що право користування даним автомобілем мають [PERSON] та [PERSON] Оскільки, як встановлено судом, даний автомобіль був придбаний 04 квітня 2013 року, тобто під час проживання сторін однією сім"єю, він є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Статтею ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Наявність підстав для відступлення від засад рівності часток сторін у праві власності на спільне майно сторонами не доведено. За таких обставин суд прийшов до висновку про те, що при вирішенні вимоги щодо поділу спільного майна, за кожною із сторін слід визнати право власності на 1/2 ідеальну частку спільного автомобіля. Вирішуючи вимогу зустрічного позову про припинення права власності [PERSON] на частку у спільному майні з виплатою грошової компенсації, суд виходив з наступного. Згідно з положеннями ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Статтею 365 ЦК України передбачено умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Цією нормою передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні [PERSON] категорично заперечила щодо виплати їй грошової компенсації вартості її частки спірного автомобіля. Підстави для припинення права на її частку у спільному майні без її згоди відсутні, оскільки її частка не є незначною. За таких обставин суд вважає, що припинення права на частку [PERSON] завдасть істотної шкоди її інтересам. Крім того, позивач за зустрічним позовом [PERSON] попередньо не вносив на депозитний рахунок суду кошти на виплату [PERSON] такої грошової компенсації. За таких обставин суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги зустрічного позову про припинення права власності [PERSON] на частку у спільному автомобілі та виплату їй грошової компенсації. Вирішуючи вимоги первісного позову, суд враховує наступне. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Дана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що автомобіль "Volkswagen Caddy", 2005 року випуску, д.н.з.[NUMBER] був придбаний [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сім"єю без укладення шлюбу, є спільним майном сторін, а тому [PERSON] володіє ним правомірно. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, у разі, якщо [PERSON] порушує права [PERSON] як співвласника автомобіля, перешкоджає його використанню позивачкою за первісним позовом, належним способом захисту порушених прав [PERSON] є звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні майном відповідно до ст.391 ЦК України. Вирішуючи вимоги про витребування у [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія на ім"я [PERSON], суд виходив з наступного. Будь-яких доказів перебування у [PERSON] оригіналу свідоцтва про реєстрацію автомобіля "Volkswagen Caddy", 2005 року випуску, д.н.з.[NUMBER], а також посвідчення на право керування [PERSON] транспортними засобами, [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст.179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Статтею 190 ЦК України передбачено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Виходячи із змісту вищезазначених норм законодавства, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія не мають ознак майна як предметів матеріального світу, у відношенні до яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Дані документи лише посвідчують право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а також набуття права керування транспортними засобами, не мають матеріальної цінності та право власності щодо них встановленню не підлягає. За таких обставин суд вважає, що до правовідносин з фактичного володіння цими документами не можуть бути застосовані норми ст.387 ЦК України, яка стосується права власника витребувати з чужого володіння своє майно. Отже, позивачкою за первісним позовом [PERSON], яка пред'явила вимоги про витребування у [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія, невірно обрано спосіб захисту своїх порушених прав. Відповідно до п.18 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.98 р., замість утраченого або непридатного для користування свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта) і номерних знаків на підставі заяви власника або його представника видається нове свідоцтво про реєстрацію та номерні знаки. Пунктом 2.28 Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої наказом МВС України № 515 від 07.12.09 р., у разі втрати посвідчення водія видається нове посвідчення водія з відміткою "Дублікат". Таким чином, у разі втрати позивачкою за первісним позовом [PERSON] свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія, вона має право звернутись до компетентних органів за одержанням їх дублікатів, а у разі неправомірного вибуття вказаних документів з її володіння - заявити про їх крадіжку до органів внутрішніх справ. Таким чином, вимоги [PERSON] про витребування у [PERSON] цих документів задоволенню не підлягають. У зв'язку з задоволенням вимог зустрічного позову та відмовою у задоволенні вимог первісного позову, судові витрати, понесені [PERSON], підлягають покладенню на [PERSON] Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.69, 70, 71, 74 СК України, ст.ст.190, 357, 258, 364, 365, 387 ЦК України,

Outcome: partial