Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

12 липня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк, позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в обґрунтування якого послався на те, що відповідно до умов укладеного договору № б/н від 29.04.2011, відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підтвердження волевиявлення в укладенні відповідного договору, відповідачем підписана анкета-заява № 1205030800214628089 від 29.04.2011року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (тут і надалі за текстом - заява) та Довідку про умови кредитування з викоритсанням кредитки "універсальна , 55 днів пільгового періоду". Підписанням зазначеної заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що остання разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010, а також «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, у сукупності складають відповідний Договір з Банком. Умови зазначеного вище договору Банком були виконані в повному обсязі, відповідачу встановлено відповідний кредитний ліміт, відповідач протягом певного часу отримував зазначені кошти через банкомат, користувався останніми шляхом здійснення розрахунків через термінали, в касах магазинів тощо, при цьому частково сплачував наявну заборгованість за відповідним договором. Поряд із тим, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим виникла чимала заборгованість перед позивачем, яка станом на 30.04.2018 становить 10 976 грн., з яких: 1881,97 грн. - заборгованість за кредитом; 7045,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1050 грн. - заборгованість за пеню та комісію; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 498,89 грн. - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на розгляд зазначеної справи, у розмірі 1 600 грн. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року витребувати від Акціонерного товариства комерційного банук "Приват Банк" повну виписку по рахунку за договором №б/н від 29.04.2011 р. укладеного між Приват Банком та [PERSON] , а також, завірені належним чином, копії додаткових угод додоговору, в разі їх наявності, та зазначити платників коштів, які погашали борг за кредитним договором з квітня 2012 р. На виконання вимог ухвали позивачем надано виписку по кредитному рахунку клієнта , посиланням що це є первинним документом на підтвердження руху грошових коштів по рахунку. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність в порядку спрощеного провадження та просив про задоволення позову в повному обсязі. Відповідач неодноразово повідомлявся судом належним чином, в судове засідання не зявився, оскільки перебуває у Спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги Державної установи "центр психічного здоров1я імоніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров1я України" (Дніпровська філія) . Згідно наказу МОЗ України № 992 від 31 серпня 2017 року "Про затвердження Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги" вихід за межі закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом пацієнтам заборонений. Представником відповідача адвокатом Трушніковим М.М. надана заява про застосування строків позовної давності. Згідно наданих відомостей, відповідач є інвалідом дитинства ІІ групи і перебуває в "Українській психіатричній лікарні з суворим наглядом МОЗ України" з 07 лютого 2013 року по теперішній час у зв`язку з застосуванням до нього у встановленому законом порядку примусових заходів медичного характеру. Оскільки останній платіж по кредиту був проведений 12 квітня 2012 року і з имх пір [PERSON] заборгованість не погашав, згоди на погашення кредиту іншим особам не надавав, іншої кредитної чи платіжної картки не використовував - просив відмовити у позові за спливом строку позовної давності. Також як слідує з заяви батька відповідача [PERSON] , батько відповідача звернувся до позивача одразу після того, як [PERSON] потрапив у СІЗО м.Миколаєва в квітні 2012 року , отже працівника Банку знали, де перебуває боржник, проте жодних дій не вчиняли за цей строк, а лише дзвонили на телефон батька з погрозами. Відповідач не може зявитися на судове засідання , оскільки перебуває в закритому спеціальному медичному закладі , до того ж не може цілком контролювати свої дії, отже ні заяви до суду, ні кредитні договори підписати фактично не може. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 29.04.2011 року, відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком Договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 30.04.2018 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі -10 976 грн. Крім того, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 5% від суми заборгованості - штраф (процентна складова). Так, судом встановлено і сторонами не заперечується, що 29.04.2011 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а 10.08.2011 року - довідку про умови кредитування. Указана довідка містить умови кредитування, зокрема умови про розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, розмір неустойки за несвоєчасне повернення кредитних коштів тощо, проте ні анкета, ні довідка не містить жодних умов про строк позовної давності чи його збільшення . В матеріалах цивільної справи на підтвердження розміру відсотків, пені та штрафів, виходячи з яких була нарахована спірна заборгованість позивачем було надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 . З наданої Банком виписки по рахунку з основної карти [NUMBER] [PERSON] вбачається, що , по-перше клієнт мав ще рахунки ( картки ) [NUMBER] та [NUMBER] .З основної картки останній раз знімалися кошти 12.04.2012 року , через термінал самобслуговування надходила готівка на вказану картку 11 лютого 2012 року. Після цього нараховувалися відсотки та штрафи за прострочку безпосередньо Банком . Протягом грудня 2015 року -липня 2016 року відбувалося автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти [NUMBER] . Згідно з матеріалами справи за розрахунком позивача непогашена заборгованість відповідача за договором б/н від 29.04.2011 року станом на 30.04.2018 року становить 10 976 грн., з яких: 1881,97 грн. - заборгованість за кредитом; 7045,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1050 грн. - заборгованість за пеню та комісію; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 498,89 грн. - штраф (процентна складова). Суд вважає, що у даному випадку факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, щодо своєчасної сплати кредиту у розмірі 1881,97 грн., позивачем доведено, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Так, суду не надано доказів того, що відповідач визнано судом недієздатним, чи інших даних, що в момент укладення кредитного договору він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Позивач нарахував відсотки до 30.04.2018 року, проте в анкеті не зазначено строк дії основної картки, якою користувався відповідач, отже з доданих доказів позивачем неможливо встановити строк , коли закінчився строк її дії. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, проценти нараховуються в межах дії договору (карти), який в даному випадку спливає із закінченням дії карти. Позивач має право після закінчення строку дії картки на стягнення відповідних виплат за статтею 625 ЦК України, але таких вимог позивач не заявив. Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12. Також на думку суду є обгрунтованою заява адвоката Трушнікова М.М. щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом його порушених прав. Ключовими принципами статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Умовами та Правилами надання банківських послуг визначено терміни та поняття, відповідно до яких, мінімальний обов`язків платіж - це розмір боргових зобов`язань Держателя, які щомісячно належать сплаті Держателем протягом строку дії Карти. Мінімальний обов`язковий платіж є обов`язковим для Держателя платіжних карт, здійснюючих операції по кредитній схемі. Строки і порядок погашення по Кредиту визначені і в Правилах Клієнта, які надав представник банку до позову і витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і зазначає, що вони є невід`ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості по Кредиту. Клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом та відсоткам за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором. В разі виникнення заборгованості держатель по Картрахунку зобов`язаний погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Договір було підписано 29.04.2011 року, що відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг є й датою отримання картки. Позивачем не надано доказів щодо строку дії банківської картки, адже ні в позовній заяві, ні в доданих до неї документах, про це не зазначено. Не надав Банк і таких доказів на виконання вимог ухвали суду . А відповідно до вимог ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Не надано позивачем і доказів того, яким чином здійснювалося списання автоматичне коштів на погашення цього кредитного зобов`язання в грудні 2015 і до липня 2016 років з іншої картки, адже жодних доказів того, кому належить ця картка, з яких підстав ( відповідний договір, заява, тощо) банк був уповноважений боржником здійснювати це списання ( з урахуванням того, що на той період [PERSON] вже перебував у спеціальній психіатричній установі з посиленим наглядом і його вихід за межі закладу був неможливий ) . За наданої виписки по рахунку клієнта , наданої за ухвалою суду, Банком жодним чином не зазначено про належність [PERSON] інших карток, кірм зазначених, в тому числі з номером 46 * *91. Не надано Банком і на вимогу суду жодних доказів укладення з відповідачем додаткових угод до договору в 2014 році ( тим більше з врахуванням того , що на той час відповідач вже перебував у спеціалізованій установі з суворим наглядом) . Отже, таке списання суд не може прийняти до уваги як вчинення дій боржником, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обовязку, що перериває перебіг строку позовної давності . Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Із розрахунку заборгованості судом встановлено, що поточна заборгованість виникла в вересні 2011 року у сумі 1990 грн., а прострочена - того ж періоду у розмірі 145,71 грн. 11 лютого 2012 року боржником було внесено 200 грн. в рахунок погашення боргу за кредитом, а вже з 30 квітня 2012 року з`явилася, крім поточної заборгованості , й прострочена заборгованість за кредитом, а також нараховані поточні та прострочені відсотки, і з цього часу сальдо простроченої заборгованості, нараховані на неї відсотки почала збільшуватися щомісяця. Вже з 01.05.2012 року банком було нараховано пеню. Враховуючи викладене, у позивача з 01 травня 2012 року виникло право на позов - можливість захистити своє порушене право в примусовому поряду через суд. До суду за захистом банк звернувся лише в липні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Верховний суд України 16.11.2016 у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тут і надалі за текстом - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вочевидь, Банк не міг не знати про порушення свого права на отримання від відповідача заборгованості за кредитним договором від самого початку прострочення обовязкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. У постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09.11.2016 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє інтереси боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Тому, не можна вважати належним доказом переривання строку позовної давності лише наданий банком розрахунок, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежів по погашенню заборгованості після отримання кредитних коштів саме відповідачем та про визнання нею боргу. Відповідач категорично заперечує вчинення таких дій, а позивач на спростування такого твердження жодних доказів не надав. П. 1.1.7.31 Умов та Правил передбачено строк позовної давності тривалістю 50 років, суд вважає, що таке не може бути застосовано до дійсних правовідосин сторін , оскільки , по-перше, ці Умови не містять підпису відповідача , по-друге, позивачем не надано доказів того, що саме ці умови та правила діяли на час підписання відповідачкою договору ( додатково враховуючи, що додані до позову Тарифи обслуговування прийняті вочевидь після квітня 2015 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у зазначеній цивільній справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду в сумі 1 600 грн. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed