Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У грудні 2014 року Прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП «Миколаївське лісове господарство» до відповідачів - Миколаївської міськради, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який уточнив та просив: - визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом та поновити його; - визнати незаконним та скасувати п. 40 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 47/43 від 25.06.2010 року; - визнати незаконним та скасувати пункти 2 та 2.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 11/51 від 24.11.2011 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02.02.2012 р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON]; - визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 16.01.2012 року, який був виданий [PERSON] та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481010001001474; - скасувати у Державному реєстрі речових прав запис № 4059165 про право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS]; - витребувати із незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. В обгрунтування позову прокурор вказав наступне. Пунктом 40 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 47/43 від 25.06.2010 року [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 820 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] Пунктами 2 та 2.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 11/51 від 24.11.2011 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 879 кв.м. за рахунок земель міста, зарахувавши її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по [ADDRESS] На підставі вищевказаних рішень міськради [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 16.01.2012 року, з кадастровим номером [NUMBER]. В подальшому, 02.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого останній став власником спірної земельної ділянки. 25.12.2013 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки за № 2641 з [PERSON], після чого остання набула право власності на цю земельну ділянку та зареєструвала його у Державному реєстрі речових прав за записом № 4059165. Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та із перевищенням повноважень Миколаївської міськради, мотивуючи це тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, розпорядження якими здійснюється виключно органами державної виконавчої влади, а не органами місцевого самоврядування. Крім цього, земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних рішень відносилась до складу земель державного лісового фонду урочища "Жовтневе" та перебувала в постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство", не вилучалась у нього в установленому законом порядку, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки не погоджувався, і обов'язкова державна експертиза проекту землеустрою не проводилась. Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25.04.2018 року провадження у даній справі в частині відповідача - [PERSON], який помер [INFO] р., було закрито на підставі п.7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. У судовому засіданні прокурор підтримав позов у повному обсязі з вищезазначених підстав та просив його задовольнити. Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник позивача - ДП «Миколаївське лісове господарство» подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову через його необґрунтованість та безпідставність, просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Письмові заперечення представника відповідача долучені до матеріалів даної справи. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Виконком Миколаївської міськради та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши учасників справи та дослідивши здобуті судом письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законом встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Виходячи із такого, суд робить висновок, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16. Докази, надані представником відповідача, та інші зібрані по справі письмові докази жодним чином не доводять того, що Миколаївська обласна державна адміністрація чи ДП "Миколаївське лісове господарство" довідались або могли довідатись про наявність оскаржуваних ними рішень Миколаївської міської ради до проведення прокурорської перевірки у жовтні 2013 року. Крім цього, відповідно до положень статті 19 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) перевірка відповідності актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам є предметом прокурорського нагляду. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагаються прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Положення зазначеного Закону не зобов'язували прокурора здійснювати перевірку додержання законів при винесені будь-якого рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, а лише за наявності для цього відповідних підстав. Враховуючи наведене, доводи представника відповідача [PERSON] щодо можливості прокурора довідатись про порушення права державної власності на спірну земельну ділянку в момент винесення оскаржуваного рішення Миколаївською міською радою грунтуються виключно на припущеннях, що суперечить положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України . Оскільки Миколаївська обласна державна адміністрація не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, то у суду відсутні підстави вважати, що вона могла довідатись про порушення права державної власності раніше, ніж до проведення відповідної перевірки прокуратурою Корабельного району м. Миколаєва. За таких обставин суд приходить до висновку, що прокурором фактично не пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, а через це не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин позовної давності та розглядає справу по суті спору. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах справи копії рішення Миколаївської міськради № 47/43 від 25.06.2010 року вбачається, що пунктом 40 розділу 1 цього рішення [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 820 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] Площа земельної ділянки підлягала уточненню проектом землеустрою земельної ділянки. Пунктами 2 та 2.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 11/51 від 24.11.2011 року затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 879 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, по [ADDRESS] На підставі вищевказаних рішень [PERSON] 16.01.2012 року отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] серії [NUMBER]. Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 481010001001474. Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель держлісфонду урочища "Жовтневе", квартал 43, та перебували у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство" і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: викопіюванням з проекту землеустрою (а.с. 26), листом ВО "Укрдержліспроект" № 299 від 04.09.2014 року (а.с. 126), листом ДП «Миколаївське лісове господарство» № 666 від 24.11.2014 р. (а.с. 22). Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Стаття 1 ЛК України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Пунктом 6 ч. 1 ст. 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Частиною 6 ст. 149 ЗК України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям. Проте, згідно інформації Миколаївської обласної державної адміністрації № 4852/0/05-47/3-14 від 03.12.2014 р. (а.с. 19) у період з 2005 по 2011 роки розпорядження про вилучення у ДП «Миколаївське лісове господарства» земель лісогосподарського призначення державної власності, розташованих в урочищі «Жовтневе», не видавалися. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що Миколаївською міськрадою передано у власність [PERSON] спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП "Миколаївське лісове господарство" у встановленому законом порядку та фактично зі зміною її цільового призначення. Частиною 4 ст. 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась [PERSON] для цілей, не пов'язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Однак, за інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1178 від 21.11.2014 року (а.с. 21), проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався. Крім того, ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" визначено, що обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Із наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що обов'язкова державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність [PERSON] не проводилась, що підтверджується листом ГУ Держземагенства у Миколаївській області № 10-14-0.23-8464/2-14 від 24.11.2014р. (а.с. 23). Також, судом встановлено, що відповідно до генерального плану розвитку міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 403 від 24.11.1986 року, який був містобудівною документацією, діючою на момент прийняття відповідачем вказаних рішень, - обов'язковим документом для всіх організацій та установ, які здійснюють будівництво на території міста, а також використання землі в планувальних межах міста, та Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003 року, спірна земельна ділянка розташована на території зони зелених насаджень та належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, було вилучено у законного землекористувача - ДП "Миколаївське лісове господарство", спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором пункти рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт був виданий [PERSON] на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, то він підлягає також визнанню недійсним та скасуванню. Судовим розглядом також встановлено, що 02.02.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою Н.В. за реєстровим № 259, та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 3215316. Згідно цього договору [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку. В подальшому, 25.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. за реєстр. № 2641. За цим договором право власності на спірну земельну ділянку перейшло до відповідачки по даній справі - [PERSON] Зі змісту інформаційної довідки від 25.04.2018 р., отриманої на запит суду, вбачається, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором був зроблений запис за № 4059165 про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частина перша ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки вищевказані рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог законодавства, то укладений на їх підставі договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки в силу положень ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України, є недійсними. Відповідно до приписів ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчудження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи викладене, суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.02.2012 р., а також вимог про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, яка за своєю суттю є похідною від першої із вказаних позовних вимог. Крім цього, на підставі ст. 388 ЦК України суд знаходить такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] спірної земельної ділянки, та передання її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Доказів, які б спростовували вищевикладені висновки, судом не здобуті. Висновок проведеної по справі судової земельно-технічної експертизи за № 999-1000-1001 від 21.12.2016 р. (а.с. 186-195) суд сприймає критично та не бере до уваги через те, що він не спростовує висновків суду, що викладені вище. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області належить стягнути судовий збір. Судові витрати відповідача [PERSON], сплачені за проведення експертизи, їй не відшкодовуються через те, що рішення по даній справі прийнято судом не на її користь.

Outcome: approved