Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що висновком МСЕК від 07 липня 1999 року йому вперше встановлена втрата працездатності в розмірі 80% в зв'язку з нещасним випадком на виробництві. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з ДП "Донецька вугільна енергетична компанія" Відокремлений підрозділ «Шахта «Південнодонбаська №3 імені М.С.Сургая» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн. В апеляційній скарзі ДП "Донецька вугільна енергетична компанія" просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у розмірі не більше 2550 грн., так як судом порушено вимоги матеріального та процесуального права - суд не врахував, що за довідкою Обласної МСЕК 07 липня 1999 року позивачу вперше встановлено 80% втрати працездатності, факт спричинення моральної шкоди недоведений, до позовної заяви не додані документи чи інші докази, які підтверджують протиправність діяння відповідача, його вину, а суд не з`ясував конкретних обставин даної справи. Крім того, суд залиши поза увагою той факт, позивачу втрата працездатності встановлена 07 липня 1999 року, а норма ст..237-1 КЗпП України, на яку послався суд, розпочала дію лише 24 грудня 1999 року, тобто в цей час діяла Постанова Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, за нормами якої розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 2550 грн. В судове засідання сторони не з"явились. Представник ДП "Донецька вугільна енергетична компанія" надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить витяг з пересилання поштових відправлень, за яким повістка на його ім.`я вручена особисто. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, під час який отримав травму. Висновком МСЕК від 07 липня 1999 року позивачу вперше встановлено 80% втрати професійної працездатності та друга група інвалідності. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст..237-1 КзпП України та того, що саме діями відповідача позивачеві спричинені моральні страждання, пов'язані з нещасним випадком, який є прямим наслідком шкідливих та небезпечних умов праці на підприємстві відповідача. Між тим, такі висновки суду не відповідають нормам матеріального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення. Як вбачається з встановлених судом обставин, право позивача на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті пошкодження здоров'я при виконанні трудових обов'язків, виникло з моменту первинного встановлення втрати професійної працездатності, тобто з 07 липня 1999 року. Кодекс законів про працю України був доповнений ст..237-1 КзпП України на підставі Закону України від 24 грудня 1999 року № 1356-XIV "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України". На підставі ст..58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що моральна шкода підлягає відшкодування відповідачем на підставі ст..237-1 КзпП України не ґрунтуються на законі. В даному випадку правовідносини регулюються Законом України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. На підставі ст.12 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За вказаних обставин у суду першої інстанції не було підстав для визначення грошової компенсації в розмірі 50000 грн, оскільки її граничний розмір, виходячи з Правил, складає 2550 грн (150 х 17 (неоподаткований мінімум) = 2550). Виходячи з викладеного рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував, від його сплати він звільнений на підставі Закону України «Про судовий збір». На підставі ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на час звернення позивача з позовом, в доход держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. (0.2 х 1218 - позовна заява немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року). Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-YIII мінімальна заробітна плата з 01 січня 2015 року, встановлена в розмірі 1218,00 грн.

Outcome: partial