Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

22 жовтня 2014 року [PERSON] звернувся в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовом до Державного підприємства "Бар`єр", в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 4729 грн. 14 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 31542 грн. 50 коп., моральну шкоду в сумі 5000 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 03 вересня 2012 року по 16 травня 2014 року знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством "Бар`єр", де працював начальником юридичного відділу. 16.05.2014 року, в день звільнення, позивачу не виплатили заробітну плату у повному обсязі в сумі 4729 грн. 14 коп. Оскільки в день звільнення і по теперішній час відповідач не провів виплату всіх належних позивачу сум при звільненні, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки в розмірі 31542 грн. 50 коп. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року. Також, позивач зазначив, що у нього в силу життєвих обставин є обов`язки по кредитним договорам, які позивач не виконував належним чином, бо невиплата заробітної плати порушила стабільність та фінансову незалежність. Позивач був вимушений звертатися до знайомих та рідних з проханням позичити йому кошти. Крім того, на утриманні позивача знаходиться мати, яка в силу свого похилого віку потребує догляду за нею. Утримання потребує значних коштів. Несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати спричинила позивачу моральні страждання, які він оцінює у 5000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі і просив їх задовольнити, у наданій суду письмовій заяві просив закінчити розгляд справи без його участі. Представник відповідача Черненко Т.Б. у судовому засіданні позов визнала частково, а саме в частині виплати заборгованості по заробітній платі, в іншій частині позовних вимог просить відмовити, згідно поданої суду заяви підтримала подані раніш письмові заперечення против позову та просила закінчити розгляд без її участі. В обгрунтування заперечень проти позову зазначила, що відповідач є державним підприємством і його видатки фінансуються виключно в межах законодавства про державний бюджет, самостійно вийти за межі цього фінансування відповідач не може, тому вважає, що на даний час відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем, що виключає відповідальність. Представник третьої особи - Міністерство палива та вугільної промисловості України, у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час розгляду справи, клопотань та заперечень до суду не надійшло. Суд, взявши до уваги позицію позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, з 03 вересня 2012 року по 16 травня 2014 року [PERSON] знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством "Бар`єр", де працював начальником юридичного відділу. 16.05.2014 року, в день звільнення, з позивачем всупереч ст. 116 КзпП України не провели розрахунок у повному обсязі, заборгованість з заробітної плати за квітень-травень 2014 року склала 4729 грн. 14 коп., що підтверджено довідкою відповідача від 07.12.2014 року. Середньоденна заробітна плата позивача склала 286 грн. 75 коп. згідно довідки підприємства. Оскільки в день звільнення і по теперішній час відповідач не провів виплату всіх належних позивачу сум при звільненні, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки в розмірі 31542 грн. 50 коп. станом на день звернення позивача до суду відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року. Здійснений позивачем розрахунок не оспорювався відповідачем, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також, позивач зазначив, що несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати спричинила йому моральні страждання, в обгрунтування завдання моральної шкоди послався на наявність малолітньої дитини, на утримання якої повинен сплачувати аліменти, незадовільне матеріальне становище у родині. На даний час не працює і перебуває на обліку в центрі зайнятості населення. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень. У відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, що визнаються сторонами, доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 94 КзпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України передбачено строки виплати заробітної плати та строки розрахунку при звільненні; у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу Законів про працю України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідальність власника або уповноваженого ним органа настає у разі винної поведінки. Стороною відповідача не надано суду доказів на підтвердження доводів щодо неможливості здійснення повного розрахунку з позивачем, на день розгляду справи судом заборгованість з заробітної плати не виплачено, таким чином має місце винна поведінка відповідача як і підстави для настання відповідальності за ст. 117 КзпП України. Відсутність коштів на розрахункових рахунках роботодавця не може бути підставою, що виключає відповідальність за ст. 117 КзпП України. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з того, що діями відповідача дійсно порушені трудові права позивача, а також право власності позивача на кошти, які йому належать у якості оплати праці, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, та враховує тривалість періоду, протягом якого не виплачувались кошти, тому вважає необхідним задовольнити позов щодо стягнення моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства "Бар`єр", третя особа Міністерство палива та вугільної промисловості України, - про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації та моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд з урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути з Державного підприємства "Бар`єр" судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. на користь держави. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial