Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON], в інтересах якого діє адвокат Білан Світлана Володимирівна пред'явив до суду позов до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Тернопільська районна державна нотаріальна контора, у якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 33,8 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. з господарськими спорудами: сходами, воротами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він ([PERSON].) є спадкоємцем за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась падщина до складу якої входить також житловий будинок, загальною площею 33,8 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який станом на 01 липня 1990 року відноситься до суспільної групи - колгоспний двір. Однак, звернувшись у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок. При цьому вказує, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, тому саме ним повинні регулюватися спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини. У зв'язку із неможливістю в нотаріальному порядку реалізувати свої спадкові права, позивач змушений звернутися до суду із позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак його представник Білан С.В. подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечила щодо задоволення позову. Від третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника. За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Згідно інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна №950 виданої 02 серпня 2018 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 30 липня 2018 року по обліку бюро будинковолодіння [ADDRESS] рахується за [PERSON]. В будинковолодінні самочинних добудов та перепланувань не виявлено. Як убачається із інформаційної довідки №951 виданої 02 серпня 2018 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 01 січня 2013 року державна реєстрація житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] в бюро не проведена. [INFO] померла [PERSON], про що зроблено актовий запис №04 Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області України та 15 листопада 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області України видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Згідно заповіту складеного 02 грудня 2002 року [PERSON], на випадок своєї смерті [PERSON] заповіла [PERSON] належний їй житловий будинок. Вказаний заповіт посвідчено секретарем Дубівецької сільської ради Тернопільського району Лагіш Марією Василівною та зареєстровано в реєстрі за №70. Відповідно із довідкою №220 виданою 14 червня 2018 року Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, на час смерті [PERSON], у житловому будинку [ADDRESS], Тернопільського району, Тернопільської області ніхто не перебував на реєстраційному обліку. Як убачається із виписки з погосподарської книги наданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, будинковолодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] рахується за [PERSON], згідно погосподарської книги №3 на 1986-1990 роки станом на 01 липня 1990 року - колгоспний двір, членами якого були: голова двору - [PERSON], 1922 року народження. Із довідки №1500 виданої 23 серпня 2018 року виконкомом Петриківської сільської ради, Тернопільського району, Тернопільської області слідує, що [PERSON] була зареєстрована та проживала в [ADDRESS]. Довідкою №354 виданою 30 серпня 2018 року Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області стверджується, що після смерті [PERSON], фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном: житловим будинком [ADDRESS] здійснив [PERSON], на користь якого померлою було складено заповіт. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] позивач звернувся із заявою у Тернопільську районну державну нотаріальну контору. Однак, державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. 27 серпня 2018 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON], у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на будинок. 30 липня 2018 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS], у якому замовником технічної інвентаризації зазначено [PERSON]. Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд, будинковолодіння [ADDRESS] складається із: А - житлового будинку, 1969 року побудови; сх. - сходи; 1 - ворота. Відповідно до експлікації приміщень до плану житлового будинку [ADDRESS], загальна площа житлового будинку становить 33,8 кв.м., житлова площа - 17,3 кв.м. Згідно п.2 Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт затвердженого Наказом Міністерств регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року за №158, господарські (присадибні) споруди - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій, до яких належать колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо, та прибудови до них. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-XII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною 1статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно зі ст.120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістомст.123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»судам роз'яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Як установлено судом, після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України "Про власність" майно вказаного колгоспного двору не змінилося. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Відтак, з огляду на те, що житловий будинок [ADDRESS] рахувався за головою колгоспного двору [PERSON], крім неї, у вказаному будинку ніхто не проживав та не був зареєстрованим, отже, цілий будинок [ADDRESS] належав померлій [PERSON] одноособово. Натомість, твердження позивача про те, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, тому саме ним повинні регулюватися спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини, суд вважає неспроможними, з огляду на наступне: Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вказані нормативні положення, норми ЦК УРСР 1963 року застосовуються, якщо спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, однак, якщо спадщини, яка відкрилась, але строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року застосовуються норми Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Спадщина після померлої [PERSON] відкрилась [INFO], однак, строк на її прийняття закінчився 30 червня 2004 року, отже, даному випадку підлягають застосуванню норми Цивільногокодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). В силу ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, оскільки зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити його права та інтереси, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [NUMBER], загальною площею 33,8 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. з господарськими спорудами: сходами літера «сх.», воротами «1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved