Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач через свого представника звернувся до суду із позовом, обгрунтовуючи який позивач посилався не невиконання [PERSON] цивільно-правових зобов'язань за кредитним договором, забезпеченим майновою порукою відповідача [PERSON] просив звернути стягнення на житловий будинок відповідача [PERSON], який розташований в [ADDRESS] шляхом його продажу з укладенням від імені позивача з іншою особою-покупцем договору. А також позивач просив виселити з будинку відповідача та інших осіб які зареєстровані та проживають в будинку зі зняттям їх з реєстрації. В судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] позов підтримали повністю, посилаючись на наявність заборгованості за кредитом, неможливість врегулювання спору в позасудовому порядку. Представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову , вказавши, що відповідач не згідний з сумою боргу, в зв'язку з чим було призначено судово-економічну експертизу, але позивач ухиляється від її проведення шляхом не надання відповідної документації яку просить надати експерт. Просить в позові відмовити. Інші особи в судове засідання не з'явилися. Вислухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та доведено матеріалами справи, що 13.05.2008 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір № KIО0GA0000000005 відповідно до якого, відповідач отримав кредит у розмірі 782250 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.05.2018 року. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Вказаний кредитний договір був укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 585 ЦК України, одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13.05.2008 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки KIО0GA0000000005. Згідно з договором іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 158.60 кв.м., житловою площею 81.00 кв.м, що належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У відповідності до ст. 6 ЗУ "Про іпотеку", іпотека поширюється на земельну ділянку, загальною площею 0,2300, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі держаного акту на право власності на землю, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 1200000 грн. 00 коп. Відповідно до складеного розрахунку заборгованість за вказаним вище кредитним договором складає становить суму 3127338 грн. 86 коп., яка складається з 814801 грн., 48 коп. - заборгованість за кредитом; 781547 грн. 99 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 151061 грн. 56 коп - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1230769 грн. 79 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250 - штраф (фіксована частина); 148909 грн. 04 коп. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № KIО0GA0000000005 від 13.05.2008 року. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до умов договору та вказаної норми законодавства позивач має право вимоги дострокової сплати йому всіх передбачених договором коштів, оскільки позичальником було прострочено графік погашення заборгованості. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Частиною 2 статті 592 ЦК України передбаченно, що заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави, зокрема і у випадках, встановлених договором. Аналогічні положення містяться також і в інших нормах права, зокрема в ст.19, ч.ч.1,6 ст.20, ст.21 Закону України "Про заставу", ч.2 ст.25, п.2 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надає право позивачу ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, чинним законодавством України передбачене право кредитора вимагати звернення стягнення на майно, однак вирішуючи спір суд приймає до уваги недоведеність окремих суттєвих обставин, на які посилається позивач та вимоги чинного на час вирішення спору законодавства. В спірному житловому будинку постійно проживають та зареєстровані відповідачі [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO]. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови іпотечного договору як виду майнової поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та умовами договору право на односторонню зміну умов кредитного договору шляхом пред'явлення вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів раніше визначеного договором терміну. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Разом із тим, як установлено судом, після направлення письмових вимог сторони правовідносин продовжили виконувати свої права та обов'язки відповідно до первинних умов кредитного договору - згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14. Аналізуючи вказані вище норми права та правові позиції Верховного Суду України, які підлягають застосуванню суд вважає, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами до майнового поручителя (іпотекодавця) із пропуском встановленого законом строку, тому у відповідача не виникають із передбачених законом підстав зобов'язання відповідати іпотечним майном за невиконання іншою особою грошових зобов'язань. Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Матеріали справи не містять відомостей про укладення договору іпотеки із погодженням (з дозволу) органу опіки та піклування, що суперечить вимогам принципу 4 Декларації прав дитини, ст.ст. 1,8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2,3,12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», які були чинні на час виникнення спірних правовідносин. Примусове відчудження спірного будинку призведе до позбавлення дитини житла, тому орган опіки та піклування заперечив проти позову (т.1 а.с.72-73). Крім того, під час судового розгляду позивач не повідомив відомостей про існування певних умов для примусового виселення мешканців будинку, зокрема, що мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Сукупність описаних вище недоліків у правовій позиції позивача, неподання ним достатніх доказів для підтвердження всіх обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, унеможливлює достатньо обгрунтоване задоволення позову, оскільки це призведе до порушення законних прав та інтересів інших осіб, особливо чотирьох неповнолітніх дітей, яких позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення напередодні зимового періоду. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги неповністю грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed