Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач\~ звернулася до суду з\~ вказаною\~ заявою\~ , в якій вказала , що з вона відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.12.2001 року по 30.10.2014 року . Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей : доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON],[INFO] . Рішенням Тячівського районного суду від 03.07.2014 року шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей з нею . Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30.10.2014 року рішення Тячівського районного суду залишено без змін. В кінці 2013 року відповідач насильно забрав дітей з собою та вивіз їх за місцем свого проживання в Кіровоградську область. Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.12.2015 року у справі № 386/1439/14-ц , поданий нею до [PERSON] позов про відібрання неповнолітніх дітей задоволено. На виконання рішення суду нею , за допомогою працівників ДВС було відібрано неповнолітнього сина [PERSON] . Забрати неповнолітню доньку [PERSON] відповідач можливості не надає. На даний час неповнолітній [PERSON] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні . Відповідач жодним чином не дбає про матеріальне становище та виховання сина В даний час вона має можливість забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини за кордоном , але відсутність згоди відповідача перешкоджає виготовлення сину закордонного паспорту . При зверненні до ВГіРФО Тячівського РВ УМВС України з заявою оформлення дитячого закордонного паспорту для свого сина , йому було відмовлено в зв»язку з відсутністю згоди батька на виготовлення даних документів та роз»яснено , що їй потрібна нотаріально посвідчена заява згода батька дитини .За неприязних відносин , які склалися між нею та відповідачем , батько дитини за жодних обставин надати згоду на тимчасовий виїзд сина за кордон у її супроводі відмовляється без наведе6ння підставних на те причин та мотивів, що суперечить законним інтересам дитини , перешкоджає йому вільно пересуватися у її супроводі та реально отримати належний відпочинок та оздоровлення за кордоном . Просить дозволити\~ виготовлення\~ проїздних документів\~ для\~ виїзду\~ ха кордон\~ [PERSON]\~ , [INFO]\~ , уродженцю\~ [INFO]\~ та\~ його тимчасовий\~ виїзд\~ за кордон\~ у\~ супроводі\~ матері\~ [PERSON] ,[INFO]\~ без згоди\~ батька\~ [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася , надіслала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Просить розгляд справи провести в її відсутність ,з»явитись до суду немає можливості , в зв»язку з перебуванням на її утриманні неповнолітньої дитини та віддаленістю знаходження суду від її місця проживання . Третя особа - орган\~ опіки\~ та\~ піклування\~ Тячівської РДА в судове засідання не з»явився , надіслав суду заяву , в якій зазначив , що позовні вимоги викладені в заяві підтримують , просять справу розглянути в їх відсутність . Третя особа - Тячівський\~ РВ ГУ ДМС\~ України\~ в Закарпатській\~ області в судове засідання не з»явився ,про місце , день та час розгляду справи повідомлений належним чином , рекомендовані листи отримував під підпис 30.08.2016 року та 06.10.2016 року , заяву про причини неявки суду не надав . Відповідач [PERSON] позов не визнав , суду пояснив , що згоду на тимчасовий виїзд за кордон сину не надає , оскільки позивач не надала доказів , що сина везе саме на оздоровлення . \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів . Суд, заслухавши відповідача , дослідивши заяви позивача та третьої особи , матеріали справи , дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню . Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», при відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, такий виїзд може бути дозволений на підставі рішення суду. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" документами, що дають право на виїзд з України і в"їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України, зокрема дитини, під час перебування за її межами, є проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України "Про охорону дитинства", Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Судом встановлено , що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 22.12.2001 року . Від шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей : доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON],[INFO] . Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.07.2014 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання неповнолітніх дітей з матір»ю - [PERSON] . Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30.10.2014 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.07.2014 року залишено без змін. ( а/с- 10-11,12-13). Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 22.12.2015 року відібрано неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у [PERSON] та передано їх матері [PERSON] (а/с-14-15) . Висновком Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 237 від 29.07.2016 року визнано доцільним надати дозвіл [PERSON] на виготовлення дитячого закордонного паспорту та візи для малолітнього [PERSON] , [INFO] та на тимчасові виїзди хлопчика за кордон на відпочинок та оздоровлення без згоди батька [PERSON] ( а/с- 16) . \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~За змістом ст.ст. 8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей та несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.ст.150,155 СК України, батьки зобов»язані піклуватись про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. \~ Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона\~ \~зобов'язана\~ \~довести\~\~ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивачка стверджує, що відповідач їй відмовляє\~\~ у дачі згоди на виїзд дітей за межі України і вона має обґрунтовані\~\~підстави вважати, що\~\~в добровільному порядку дозвіл не отримає, що порушує інтереси дитини. Також, як вбачається з матеріалів справи, що\~\~причиною відмови відповідача в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон є неприязні стосунки між колишнім подружжям - батьками дитини. Статтею 33 Конституції України\~\~\~\~передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі. Відповідно до абз.1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента N 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі». З наведених нормативно-правових актів випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини, за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном, не вбачається обмежень закону, чи необхідності охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і ці обмеження сумісні з визнаними в зазначеній вище «Конвенції» іншими правами. В даному випадку, суд вважає цілком очевидним, що виїзд за кордон неповнолітньої дитини , \~відвідування ним країн Європейського союзу буде відповідати інтересам дитини та буде доцільним з точки зору її виховання та розвитку, враховуючи\~\~вік, знайомство з розвинутими країнами Європейського Союзу сприятиме формуванню особистості дитини у руслі зовнішньополітичного курсу України. Водночас, суд враховує, що безпека дитини під час такої подорожі гарантуватиметься супроводом його матері. За таких умов права та інтереси дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально, тому\~\~суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Частиною 7ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитини не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини), бути розлученою зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. \~Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року (Заява N 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (N 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. \~\~Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України стороні ,на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати необхідно віднести на рахунок відповідача .

Outcome: approved