Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником земельної ділянки площею 5,01 га, яка розташована на території Селидівської міської ради Донецької області. 12.06.2000 р. уклав договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Селко» на 49 років, який був розірваний за рішенням суду від 18.09.2019 р. Рішенням виконкому Селидівської міської ради № 198 від 13.06.2001 р. «Про узгодження розміщення грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидововму та утворення державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидовому» погоджено розміщення грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидовому на земельній ділянці, яка належить підприємству на умовах оренди. Він, як власник згоди не надавав. Товариство не мало права розміщувати споруду грибоводчого комплексу на земельній ділянці, що належить йому на праві приватної власності, а виконавчий комітет Селидівської міської ради не мав права приймати рішення про узгодження цього розміщення. У зв`язку з викладеним та з урахуванням уточненої позовної заяви просив визнати рішення виконавчого комітету Селидівської міської ради № 198 від 13.06.2001 р. «Про узгодження розміщення грибоводчого комплексу» ТОВ «Селко» в м.Селидове та утворення державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидове», яким погоджено розміщення грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидое на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності [PERSON] незаконним, судові витрати стягнути з відповідача на його користь. Заяви та клопотання сторін. Позивач надав заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 29.12.2020 р. позовну заяву залишено без руху. Зазначену ухвалу було оскаржено позивачем до Донецького апеляційного суду. Постановою Донецького апеляційного суду від. 10.03.2021 р. апеляційну скаргу було задоволено частково: ухвалу в частині визначення розміру судових витрат скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою від 09.04.2021 р. відкрито провадження по справі. Ухвалою від 07.05.2021 р. закрито підготовче провадження, розпочато розгляд справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано: - Державний акт на право власності на землю серії І-ДН № 017986, відповідно до якого [PERSON] на підставі рішення Селидівської міської ради від 12.04.2000 р. № 101 передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,01 га, розташовану на території Селидівської міської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; - Договір оренди земельної ділянки від 13.06.2000 р., укладений між [PERSON] та ТОВ «Селко», відповідно до якого земельна ділянка площею 5,1 га, була передана строком на 49 років ТОВ «Селко» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відомостей про наявність на земельній ділянці будівель або споруд або про право орендаря на їх зведення у договорі не міститься. При цьому, у договорі оренди вказано, що орендодавець передає земельну ділянку у стані оранки, йому надано право вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з договором, дотримуватись екологічної безпеки землекористування і збереження родючості землі, а зміна умов договору можлива тільки за взаємною згодою сторін в обов`язковій письмовій формі; - технічний висновок за результатами проведення обстеження технічного стану будівель грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидове від травня 2001 р., відповідно до якого комплекс складається з виробничого корпусу, адміністративно-побутового блоку, котельної. Згідно рішення Виконавчого комітету Селидівської міської ради від 13.06.2001 р. № 198, було погоджено розміщення грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидовому на земельній ділянці, яка належить останньому на праві оренди. Рішення підписано головою комісії, представниками замовника та експлуатаційної організації, Виконкому міської ради, органів державного санітарного нагляду, органів державного пожежного нагляду, органів екологічної безпеки. Відомості про ознайомлення орендодавця із зазначеним рішенням відсутні. Як вбачається з повідомлення Виконкому Селидівської міської ради від 31.03.2020 р. на підставі клопотання ТОВ «Селко» та технічного заключення по результатам проведення обстеження технічного стану будівель грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидововму, яке було виконано ЗАТ «Територіальний проектний інститут «Донбесцивільбуд», було прийнято рішення виконкому міської ради від 13.06.2001 р. № 198 « Про узгодження розміщення грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидовому та утворення державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидовому». Рішенням виконкому міської ради від 11.07.2001 р. № 238 був затверджений акт державної технічної комісії від 06.07.2001 р. по прийняттю в експлуатацію грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» та присвоєно поштовий номер [ADDRESS] . Орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. У разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно законом та договором. Згідно повідомлення відділу архітектури та містобудування від 12.04.2006 р., відділ не погоджував об`єктів нового будівництва на запитуваній земельній ділянці. Згідно повідомлення Селидівського РЕМ від 18.04.2006 р., узгодження проектів на будівництво чи підключення проводиться на схемі проекту та в Селидівському РЕМ не ведеться облік узгоджень, так як цього не потребують законодавчі акти. Тому інформацію про узгодження будівництва об`єкта необхідно отримати у володільця об`єкту. Згідно повідомлення Селидівського МВ ГУ МНС України в Донецькій області від 14.04.2006 р., відділ узгодження на будівництво споруд та акт прийому-сдачі об`єктів будівництва ТОВ «Селко» не підписував. Згідно повідомлення Селидівського ВУВКГ від 10.04.2006 р. управління за період з 2000 р. по 2005 р. технічні умови на підключення водопроводу на запитуваній земельній ділянці не видавало. Згідно повідомлення Державного комітету України по земельних ресурсах Донецького обласного головного управління земельних ресурсів від 03.05.2006 р. згідно протоколу засідання комісії по реорганізації у КСП ім..Кірова від 18.10.1999 р. № 5 [PERSON] було виділено земельну частку (пай), яку орендувало ТОВ «Селко» і з яким [PERSON] здійснювала сумісну господарську діяльність з виробництва сільськогосподарської продукції. За договором дарування від 10.02.2000 р. право на земельну частку (пай) було подаровано [PERSON] , на підставі чого було виділено пай у натурі (на місцевості) та видано державний акт на право приватної власності на землю І-ДН № 017986, площа земельної ділянки, переданої у власність, 5,01 га ріллі, а переданої у постійне користування - 1,9 га, з яких 1,8 га зайняті лісосмугою, 0,1 га під господарськими шляхами. 13.06.2000 р. між [PERSON] та ТОВ «Селко» було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,1 га, переданої строком на 49 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відомостей про наявність на земельній ділянці будівель або споруд або про право орендаря на їх зведення у договорі не міститься. При цьому, у договорі оренди вказано, що орендодавець передає земельну ділянку у стані оранки, йому надано право вимагати від орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з договором, дотримуватись екологічної безпеки землекористування і збереження родючості землі, а зміна умов договору можлива тільки за взаємною згодою сторін в обов`язковій письмовій формі. Незважаючи на вищенаведене, виконкомом Селидівської міськради 13.06.2001 р. було прийнято рішення № 198 «Про узгодження розміщення грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» у м.Селидове утворення державної комісії по прийняттю в експлуатацію грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» в м.Селидове». Рішенням міськвиконкому від 13.07.2001 р. № 238 завтерджено акт державної технічної комісії по прийняттю в експлуатацію грибоводчого комплексу ТОВ «Селко» та на підставі цього рішення ТОВ «Селко» 19.07.2001 р. одержано свідоцтво про право власності на комплекс. При цьому будівництво комплексу з [PERSON] не погоджувалося. Таким чином, склалася ситуація, коли на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на праві власності, знаходиться об`єкт нерухомості - комплекс з розведення грибів, який належить на праві власності ТОВ «Селко», що, у свою чергу, також підтверджується правовстановлюючим документом. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку". Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як було встановлено судом між [PERSON] та ТОВ «Селко» було укладено договір оренди земельної ділянки, на якій, всупереч умовам договору, останнім було побудовано грибоводчий комплекс на підставі рішення виконкому Селидівської міської ради № 198 від 13.06.2001 р. При цьому, доказів на отримання дозволу у власника земельної ділянки на будівництво комплексу відповідачем не надано. Згідно зі статтею 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Відповідно до частини другої цієї ж статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з вимогами частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Аналіз положень зазначених норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що на належній позивачу на праві власності земельній ділянці всупереч умов договору оренди було розміщено грибоводчий комплекс на підставі рішення виконавчого комітету Селидівської міської ради, яке було прийнято у відсутності орендодавця, чим було порушено його права, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 1362,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved