Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року та звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що згідно вказаного кредитного договору відповідачка [PERSON] отримала у товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» кредитні кошти в сумі 23 000 Євро зі сплатою 11,5 % річних. Згідно договору про передачу Активів та Кредитних зобов'язань ТзОВ «Український промисловий банк» передало право вимоги за вказаним договором ПАТ «Дельта Банк». Внаслідок неналежної сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами та погашення кредиту станом на 20 грудня 2013 року за нею наявна заборгованість в загальній сумі 146 036 грн. 84 коп. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір іпотеки. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку із невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором з позичальника та в рахунок її погашення звернути стягнення на предмет договору іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з мотивів наведених в ньому та просила про його задоволення. Представники відповідача в судовому засіданні позов визнали частково. Просили застосувати до вимог про стягнення боргу за кредитним договором строки позовної давності та стягнути заборгованість в розмірі 21 442 грн. 94 коп. У задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки просили відмовити, оскільки всупереч вимогам ЗУ «Про іпотеку» банком не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують повідомлення іпотекодавця про відступлення права вимоги за іпотечним договором, а також доказів на підтвердження проведення державної реєстрації такого відступлення у порядку встановленому чинним законодавством. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою, умовами якого передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену вимогу в один із передбачених договором способів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 26 квітня 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 66/КВ/Ф-06. Окрім того, 30 червня 2010 року між ТзОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТзОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банку», в тому числі зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року. Відповідно до п. 4.1 Договору про передачу активів в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, «Укрпромбанк» передає (відступає) «Дельта Банку» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого «Дельта Банк» замінює «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2 внаслідок передачі «Укрпромбанком» «Дельта Банку» прав вимоги до боржників, «Дельта Банку» переходить (вступається) права вимагати (замість Укрпромбанку) від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків кредитними та забезпечувальними договорами. У зв`язку з чим ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитними зобов`язаннями які виникли у [PERSON] за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року (а.с. 23-27). За кредитним договором № 66/КВ/Ф-06, ТзОВ «Укрпромбанк» надало [PERSON] кредитні кошти в сумі 23 000 Євро, з кінцевим терміном повернення 08 квітня 2011 року. Умовами п. 1.5. договору передбачено обов'язок позичальника сплатити банку проценти за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних (а.с. 6-11). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, позичальник належно їх не виконувала, що визнано представниками сторін у судовому засіданні. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Позивачем станом на 20 грудня 2013 року проведено розрахунок заборгованості за договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідачки [PERSON] за кредитом в розмірі 146 036 грн. 84 коп., в тому числі: 95 231 грн. 68 коп. - тіло кредиту, 50 805 грн. 16 коп. - відсотки (а.с. 21). Разом з тим, на вимогу суду, представником позивача також було надано детальний розрахунок боргу за договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року станом на 20 травня 2014 року (а.с. 54). Як вбачається із детального розрахунку заборгованості проценти за кредитним договором нараховувались по 27 квітня 2012 року, тоді як строк дії кредитного договору погоджений сторонами - до 08 квітня 2011 року. З умов договору вбачається, що процентна ставка 11,5 % річних за користування кредитними коштами передбачена на строк дії договору, будь-яких умов щодо продовження нарахування процентів після закінчення строку його дії, і в разі неповернення суми кредиту договір не містить. Тому нарахування відсотків після 08 квітня 2011 року суперечить умовам договору, а також вимогам норм матеріального права, оскільки в разі несвоєчасного повернення коштів за кредитом можливе нарахування тільки неустойки, інших фінансових санкцій або збитків, правова природа яких відрізняється від процентної ставки за користування кредитними коштами. Представником відповідача через канцелярію суду подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.58-61), що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Як вбачається з умов кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору - 08 квітня 2011 року (п. 1.3 договору). Також сторонами погоджено строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, зокрема повернення кредиту здійснюється щомісячними частками у розмірі не менш як 385 Євро по десяте число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту (п. 2.4 договору). Згідно п. 2.6 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно розрахунків боргу позивача, [PERSON] після 01 липня 2010 року заборгованість за договором не погашала, відомостей щодо погашення боргу до 01 липня 2010 року розрахунки заборгованості не містять (а.с. 54). Представники відповідача в посненнях вказують, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та сплати процентів за його користування в 2009 році. Дану обставина не спростована поясненнями представника позивача та проведеним банком розрахунком заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Аналогічні положення містяться у з п.п. «а» п. 6.2 кредитного договору, відповідно до якого Банк має право вимагати дострокового повного повернення Кредиту, сплати процентів, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, передбачених цим Договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником та/або поручителями (гарантами, заставодавцями, майновими поручителями) умов цього Договору та/або договорів, укладених у забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за цим Договором, а Позичальник зобов'язаний протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з дати надіслання Банком відповідної вимоги повернути суму заборгованості по кредиту, що залишилась , сплатити проценти, комісії, штрафні санкції, інші платежі за цим Договором, а також відшкодувати збитки, завдані Банку, у разі порушення Позичальником строків платежів, що встановлені цим Договором. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 10 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. З позовом ПАТ «Дельта Банк» звернулось 30 грудня 2013 року (дата відправлення позовної заяви на адресу суду поштою), а тому строк позовної давності по щомісячним платежам до 01 грудня 2010 року за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року позивачем пропущено. З врахованням пропуску позовної давності, нарахуванням банком процентів після закінчення строку дії кредитного договору, та часткового визнання відповідачами позову в розмірі 21 442 грн. 94 коп., стягненню підлягає сума заборгованості по кредитному договору в розмірі 21 442 грн. 94 коп., з яких: 16 822 грн. 96 коп - тіло кредиту, 4 619 грн. 98 коп. - відсотки. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовну вимогу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково. Твердження представника позивача про те, що банком позовна давність не пропущена, оскільки право на позов у публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виникло з 30 червня 2010 року, коли між ТзОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки навіть у випадку початку перебігу позовної давності з 30 червня 2010 року банком, враховуючи подання позову 30 грудня 2013 року, позовну давність пропущена. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року між ТзОВ «Укрпромбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно п. 1.1.2 якого іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за кредитним договором № 66/КВ/Ф-06 від 26 квітня 2006 року. Згідно п. 1.2 предметом іпотечного договору є земельна ділянка площею 0,0734 га, кадастровий номер 2610100000140010086, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по [ADDRESS]. У відповідності до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Тому, у разі наявності нотаріально завіреного договору забезпечення кредиту (іпотеки), на виконання припису ч. 1 ст. 513 ЦК України додатково укладається договір відступлення права вимоги іпотекодержателя за відповідним договором забезпечення. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права на нерухоме майно та його обтяження є державна реєстрація. Як видно із договору про передачу активів та кредитних зобов'язань ТзОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банку» від 30 червня 2010 року, зокрема п. 4.7 Дельта Банк та Укрпромбанк зобов'язуються вчинити всі необхідні дії для внесення інформації про передачу Укрпромбанком Прав Вимоги на користь Дельта Банку до відповідних державних реєстрів у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Відповідно до частини четвертої статті 92 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Сторони звільняються від плати за внесення змін до державних реєстрів. Однак в разі виникнення потреби оплати послуг щодо внесення інформації до реєстру, ці витрати покладаються на Дельта Банк. Доказів дотримання цих умов позивачем не надано, оскільки відомості щодо підтвердження прав нового іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк» на передану в іпотеку земельну ділянку площею 0,0734 га, кадастровий номер 2610100000140010086 в матеріалах справи відсутні. Таким чином, на порушення вимог ч. 1 ст. 513 ЦК України, ч. ч. 2, 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», ТзОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» додатково не уклали договір відступлення права вимоги іпотекодержателя за відповідним договором іпотеки, предметом якого є вищевказана земельна ділянка, не зареєстрували відомості про таке відступлення у встановленому законом порядку, тому у відповідності до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до ПАТ «Дельта Банк» не перейшло право вимоги за договором забезпечення, укладеним ТзОВ «Укрпромбанк» з [PERSON] та [PERSON]. З огляду на викладене, позовна вимога ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах є передчасною. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому сплачені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню зі сторони відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 16, 20, 256, 261, 526, 267, 513, 527, 530, 554, 612, 1054 Цивільного Кодексу України, ч. ч. 2, 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку", ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial