Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], ТДВ СК «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП: з [PERSON] в розмірі 4973.07грн., франшизи 510 грн., стягнення моральної шкоди 2000 грн., з ТДВ СК «Альфа-Гарант» - 5094.94грн. різниці у виплаті страхового відшкодування, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 1616грн., за експертизу 800 грн., витрати за телеграми - 109.12 грн. та судовий збір оплачений позивачем - 243.60 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач 1 та його представник позовні вимоги не визнали., щодо задоволення позовних вимог щодо відповідача 1 просили відмовити. Відповідач 2 подав суду письмове заперечення , клопотавши про залишення позову без розгляду в частині відповідача 2, в судові засідання представник не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.05.2013 року о 09 год. 10 хв. в м. Івано-Франківську на перехресті вулиць Грушевського-Шпитальна водій [PERSON], керуючи транспортним засобом марки "Мерседес Бенс", державний номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON], не вибрав безпечної дистанції, через що скоїв зіткнення з транспортним засобом марки "Хюндай", державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] Внаслідок зіткнення автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Івано-Франківського міського суду від 01.07.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. Дана постанова набрала законної сили (а.с.6). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до поліса №АС/0874319 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [PERSON] застрахував транспортний засіб марки "Мерседес Бенс", державний номерний знак [NUMBER] в ТДВ "СК"Альфа-Гарант" за шкоду заподіяну майну третіх осіб на 50000 грн., строком з 19.04.2013 року по 18.04.2014 року, франшиза - 500 грн. (а.с.38). В той час, згідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки "Хюндай" від 05.06.2013 року складеного оцінювачем [PERSON] за заявою [PERSON], вартість матеріального збитку становить 19595 грн. 14 коп., з яких вартість відновлювального ремонту ТЗ - 14622.07грн. та величина ВТВ 4973.07 грн.(а.с.7-13). За ремонт даного автомобіля позивачем понесено витрати на суму 14950 грн., що зазначено ним в судових засіданнях та підтверджено доказами (а.с.62-65). Позивач в позовних вимогах просить стягнути з відповідача [PERSON] величину ВТВ автомобіля - 4973.07 грн. та 510 грн. франшизи. Дана вимога є обґрунтована в частині ВТВ автомобіля - 4973.07 грн. та франшизи, однак на суму 500 грн., оскільки така сума франшизи і визначена СК та страхувальником, а сума 510 грн. не обґрунтована позивачем. Не є обґрунтованою і вимога позивача про стягнення з відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» різницю у виплаті відшкодування на суму 5094.94грн., оскільки дії СК по виплаті страхового відшкодування відповідно до звіту за заявою СК, є правомірними та відповідають законодавству. Так, Законом України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Поняття договір страхування закріплено в ЦК (ст. 979), та в Законі України «Про страхування». Так, згідно зі ст. 16 цього Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Зазначеним законом визначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані, в тому числі з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності). Відповідно до ч. 1 ст. 981 ЦК, ч. 2 ст. 18 вищезазначеного закону, факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Згідно ст. 6. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Відповідно до ст. 28. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. ТДВ "СК" Альфа-Гарант" виплатило 27.08.2013р. позивачу страхове відшкодування збитків в сумі 9527 грн. 13 коп.(а.с.33). Дана сума коштів була виплачена згідно складеного Звіту №3236 від 03.06.2013р. оцінювача [PERSON] на суму 12032.56 грн., за мінусом 20% ПДВ (п.2 ст.36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та франшизи - 500 грн. (визначена сума договором про страхування), за затвердженим страховим актом від 20.08.2013 року на цю ж суму 9527 грн. 13 коп.. Тому вимоги до відповідача 2 щодо виплати різниці між отриманою позивачем сумою та висновком експерта, який виконаний не на замовлення СК, а за заявою позивача, є безпідставними. Згідно ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як слідує зі ст.. 1187, 1188 цього ж кодексу джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно і до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» пунктом 17 вказано, що необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Як слідує з п.24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» страхове відшкодування шкоди, завданої потерпілому, виплачується за кожним страховим випадком, що настав протягом періоду дії відповідного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в межах ліміту відповідальності страховика (МТСБУ), з урахуванням умов, зазначених у статті 9 та пункті 19.1 статті 19 Закону № 1961-IV. Максимальні розміри страхової виплати за шкоду, завдану майну потерпілих, у разі спрощеного врегулювання дорожньо-транспортної пригоди (так званий Європротокол) затверджено розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 17 листопада 2011 року № 698 «Про затвердження максимальних розмірів страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників Державтоінспекції МВС України». Як зазначено п.6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Суд, враховуючи норми ст..11 ЦПК, та виключно в межах заявлених вимог до відповідача [PERSON], прийшов до висновку про стягнення з нього в користь позивача суми ВТВ автомобіля та франшизи, при цьому що позивач не ставив вимоги до відповідача 1 про стягнення інших сум. За статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За вимогами ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача (не уточнено в позовних вимогах якого саме) витрат на правову допомогу, то дана вимога не є обґрунтованою, враховуючи таке. Рішенням Рогатинського районного суду від 11.03.2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду від 07.04.2014 року (а.с.55-61) в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено, оскільки суди прийшли до висновку що відповідач який визначений позивачем не повинен нести відповідальність за матеріальну та моральну шкоду, яка завдана з вини водія [PERSON] Окрім того, ухвалою Рогатинського районного суду від 11.03.2014 року в частині позовних вимог і до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» залишено без розгляду за заявою позивача [PERSON] Як слідує з договору про надання правової допомоги від 02.09.2013 року, за умовами якого позивач і просить стягнути правову допомогу в сумі 1616 грн., договір був укладений між адвокатом і [PERSON] на представлення інтересів за позовом клієнта до [PERSON], тобто по цивільній справі, що розглядалася Рогатинським районним судом, а не даної цивільної справи до іншого відповідача [PERSON], участь по якій брав в чотирьох судових засіданнях сам позивач особисто. Окрім того, оплата послуг за правову допомогу здійснювалась в сумі 1600 грн. (в період розгляду іншої цивільної справи), а не 1616 грн. як зазначає позивач, враховуючи і банківські послуги (а.с.29-30). Тому ця вимога є безпідставною. Позовна вимога про стягнення з відповідача 1 оплати за послуги експерта в сумі 800 грн. є обґрунтованою (а.с.27). Однак, що стосується витрат понесених позивачем за надіслання телеграм для огляду ТЗ в розмірі 109.12 грн. з відповідача (не визначено з якого саме), то дана вимога також не підлягає до задоволення., як безпідставна Крім матеріальної шкоди, позивач вказує, що йому завдано відповідачем 1 і моральну шкоду, яку оцінює у 2000,00 грн. Згідно з ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема як зазначив позивач, полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав,в наслідок пошкодження майна. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди не підтверджена доказами щодо завдання такої шкоди. Ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру позовних вимог. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, за ст.79 ЦПК України, належать витрати по судовому збору і витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. На підставі ст.ст. 22,1166,1167,1192 ЦК України,

Outcome: partial