Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

У листопаді 2014 року заступник прокурора Чернігівської області в інтересах Публічного акціонерного товариства „Державний експортно-імпортний банк України" звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 07 березня 2007 року № 7607С13, яка станом на 28.10.2014 року визначена у сумі 52843,61 швейцарських франка (718338,44 грн.) та 42741,65 грн. пені, на предмет іпотеки : земельну ділянку № 9 площею 0,0305 га, яка має цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер:[NUMBER], та житловий будинок [ADDRESS]. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2015 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором від 07.03.2007 року № 7607С13 у розмірі 52843,61 швейцарських франка, що еквівалентно 718338,44 грн., та 42741,65 грн. пені, звернуто стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON], та є предметом іпотеки, а саме: земельну ділянку № 9 площею 0,0305 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий номер [NUMBER] та житловий будинок № 9, загальною площею 111,2 кв.м., з яких житлової площі 57 кв.м., означений на плані літерою «А-1», «А2-1», «А4-2», з прибудовами, а саме: сарай цегляний, площею 21,2 кв.м, означений на плані літерою "Б"; льох цегляний, площею 10,9 кв.м., означений на плані літерою "а1", що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні ціни, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп. Не погоджуючись з указаним рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, за доводами якої, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки положеннями наведеного нормативного акта передбачено, що в період дії закону про мораторій не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника, за умови, що у його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Відповідач посилався на те, що протягом семи років сумлінно виконував зобов'язання за кредитним договором, однак з середини січня 2014 року у зв'язку зі стрімкою девальвацією національної валюти України втратив можливість своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов'язання перед банком, іншого житла, ніж зазначене іпотечне майно, не має, однак суд указаним обставинам належної правової оцінки не надав, невірно застосував норми матеріального закону, порушивши його право власності на нерухоме майно, гарантоване державою в період дії мораторія. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що 07 березня 2007 року між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" ( в подальшому назву Банку змінено на підставі постанови КМУ від 15.04.2009 року №375 на Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України"), та [PERSON] було укладено кредитний договір № 7607С13, згідно якого банк надав останньому кредит в сумі 72650 швейцарських франків для оплати за земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок з прибудовами з поверненням кредиту відповідно до графіку надання та погашення кредиту з кінцевою датою погашення 03.03.2028 року. В забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, 07 березня 2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено договори іпотеки № 7607Z35 та № 7607Z36. Ці договори було укладено на забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору № 7607С13 від 07.03.2007, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Відповідно до п. 1.3 договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно: земельна ділянка № 9 площею 0,0305 га, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з яких 0,0184 га надано під забудову, 0,0121 га - під насадження кадастровий номер [NUMBER] та житловий будинок № 9 , загальною площею 111,2 кв.м., з яких житлової площі 57 кв.м., означений на плані літерою «А-1», «А2-1», «А4-2», з прибудовами, а саме: сарай цегляний, площею 21,2 кв.м, означений на плані літерою «Б»; льох цегляний, площею 10,9 кв.м., означений на плані літерою «а1», що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. У зв"язку з неналежним виконанням відповідачем з 2014 року зобов"язань за кредитним договором № 7607С13 від 07.03.2007року , у нього виникла заборгованість станом на 28.10.2014 в сумі 52843,61 швейцарських франка, що включає в себе: заборгованість по кредиту - 49241 швейцарських франка та заборгованість по процентах, нарахованих з 01.01.2014 по 27.10.2014 року у сумі 3602,61 швейцарських франка, а токож по пені за прострочення сплати кредиту та відсотків - в сумі 42741,65 грн. З матеріалів справи вбачається, що 11 червня та 12 серпня 2014 р. ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відповідачу було направлено вимоги про необхідність дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором та попередження про право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку. Задовольнивши позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції виходив з положень ст. 525, 526, 610, 611 ЦК України, що передбачають загальні умови виконання зобов"язань та правові наслідки їх порушення, та ст.33, 39 Закону України „Про іпотеку", якими передбачено право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за основним зобов"язанням , у разі його неналежного виконання боржником, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, до звернення позивача з наведеним позовом, 7 червня 2014 року набув чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", п. 1 ч. 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону: - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; Положеннями ч.3,4 наведеного закону передбачено, що протягом дії наведеного закону, інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки при вирішенні даного спору судом першої інстанції не було враховано положення ст.5 ЦК України про дію актів цивільного законодавства у часі, ч.3,4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", за якими, наведені судом правові норми, мали застосовуватись лише з урахуванням норм Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що постановлено у відповідності з приписами ст. 213 ЦПК України щодо його ухвалення на основі повно і всебічно з"ясованих обставин та відповідно до приписів закону. Посилання суду першої інстанції на неврахування позиції відповідача про необхідність застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" через те, що нормами вказаного закону врегульовано лише правовідносини з відчуження без згоди власника нерухомого майна - предмета іпотеки, не можна визнати правомірними через невірне тлумачення судом норм зазначеного закону. Зважаючи на те, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, є місцем постійного проживання та реєстрації [PERSON], його дружини та двох неповнолітніх дітей, його загальна площа становить 111,2 кв.м., відповідач не має на праві власності іншого нерухомого житлового майна, що підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач належить до кола суб'єктів, на яких поширюється дія зазначеного вище закону, а відтак - вимоги позивача про звернення стягнення заборгованості в примусовому порядку на предмет іпотеки під час дії мораторію, встановленого законом, є передчасними. Такою, на думку апеляційного суду, є також вимога про звернення стягнення й на земельну ділянку, оскільки саме на зазначеній земельній ділянці розташовано предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями, які є нерозривно пов'язаними між собою та їх переміщення є неможливим без знецінення та зміни їх призначення в силу ч.1 ст.181 ЦК України. Рішення суду першої інстанції, з огляду на зазначені вище порушення норм матеріального і процесуального права, підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до приписів ч1 ст. 88 ЦПК України, розподілу між сторонами за принципом пропорційності підлягають судові витрати.

Outcome: approved