Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, мотивуючи її тим, що 29.03.2011року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 15000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську платіжну картку класу «Голд» для споживчих потреб з алгоритмом плати за користування кредитом, згідно умов договору. Позивач неналежно виконувала свій договірний обов'язок по сплаті зазначеного кредиту, в зв'язку з чим 11.10.2014р. відповідач заблокував банківську картку позивачки, та звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду про стягнення з неї всієї суми боргу з урахуванням штрафних санкцій. 10.11.2014 року у київському відділенні «Приват Банку» було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості щодо кредиту від 29.03.2011року. Позивач просить суд визнати Генеральну угоду від 10.11.2014року укладену між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсною, оскільки дана угода була укладена на вкрай невигідних умовах для позивача та під впливом тяжкої обставини (ст.203 ЦК України), крім того відповідач порушив умови даної угод, звернувшись до суду за стягненням всієї суми боргу за кредитним договором від 29.03.2011 року, несправедливо розрахував заборгованість, здійснив пролонгацію позовної давності на новий термін, збільшив ставки штрафів, не включив в угоду механізм розірвання цієї угоди. Позивач в судове засідання не з'явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, а також, просив суд застосувати строк позовної давності при вирішенні даного спору. Заслухавши пояснення представника відповідача, оглянувши матеріали справи, суд вважає що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 29.03.2011року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позивач отримала кредит у розмірі 15000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на банківську платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 30.09.2014року позивачу була нарахована заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 892грн. 02коп. З метою досудового врегулювання спору, 10.11.2014року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Встановлено, що 28.11.2014 року банк подав до суду позов та 29.01.2015року Білоцерківським міськрайонним судом проголошено рішення у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого з [PERSON] стягнуто на користь банку 22892,02грн. заборгованості за кредитом, та 243грн.60коп. судового збору. Встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 28.07.2017року було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та стягнуто з останньої на користь банку 19456,80грн. заборгованості за кредитом, 7231,92грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 17121,94грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, та 3499,02грн. штрафу відповідно до Генеральної угоди,всього 47309,68грн., та 1600грн. судового збору. Як зазначає позивач в поданому нею позові, укладення Генеральної угоди 10.11.2014 року було вчинено добровільно і це підтверджується не тільки її підписом, але й сплатою 2268 грн., згідно умов цієї угоди, спрямованої на зменшення суми залишку кредиту. Істотні умови даної угоди, а саме - розстрочення суми боргу на визначений термін (36 міс.) були доволі прийнятними для позивачки, що підтверджується не тільки внесенням суми в розмірі 2268грн., а й сплатою щомісячних перерахувань за користування кредитом за грудень та січень 2015 року. 26.01.2015 р. між сторонами була зроблена бухгалтерська звірка особистого рахунку, а отже, як зазначає позивач, нею були виконані всі зобов'язання за Генеральною угодою, проте Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив 29.01.2015 року по справі №357/17026/14-ц заочне рішення, задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі. При цьому слід зазначити, що при розгляді справи №357\\17026\\14ц, сторони не повідомили суд про укладення 10.11.2014р. генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості . Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач дає аналіз вищезазначеним рішенням суду від 29.01.2015р. та від 28.07.2017 року, не погоджується з ними, але не зверталася до суду з заявами про перегляд вказаних рішень за нововиявленими обставинами, чи зі скаргою про скасування їх з посиланням на докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Позивач зазначає, що мотив укладання нею угоди від 10.11.2014 року був спрямований на уникнення судового розгляду задля збереження хиткого здоров'я її матері у силу неможливості приховати від неї події щодо судової справи та обтяжень на будинок, у якому вона проживає. На думку позивача, довірившись банку вирішити спір в досудовому порядку, фактично було позбавлено позивача на реалізацію судового захисту по справі №357/17026/14-ц через втрату часу; здійснено фактичну легалізацію судовим рішенням несправедливого підрахунку позовних вимог по вищезазначеній справі за принципом «мовчання - знак згоди», що лягло в основу нових зобов'язань по Генеральній угоді для позивача; здійснено пролонгацію позовної давності на новий термін (до кінця 2017 року) по кредиту ще 2011 року з можливістю і подальшого нарахування, тільки вже на підставі Генеральної угоди; збільшені ставки штрафів; відсутність можливості розірвання в односторонньому порядку спірної угоди від 10.11.2014р. Позивач бажала розірвати зазначену угоду у відділенні відповідача, де ця угода укладалася, але позивачу було відмовлено. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. За ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.ст. 626, 627, 629, 634, 638 ЦК України сторони по справі при укладанні Генеральної угоди від 10.11.2014 року погодили умови та правила надання банківських послуг, які підлягають обов'язковому виконанню. Як вбачається з матеріалів справі та не заперечується позивачем у справі, що [PERSON] підписала Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", відповідно до якої погодилася з тим, що дана заява з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також згідно зазначеної заяви позивач підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які їй були надані для ознайомлення в письмовій формі. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені в мережі Інтернет на офіційному сайті ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" . Відповідно до п. 21 Постанови ПВССУ № 5 від 30.03.2012 р. "Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Згідно ч. 3ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач просить суд визнати недійсною Генеральну угоду від 10.11.2014року з підстав, передбачених ст.233 ЦК України. За ч.1 ст.233 ЦК правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 « ро судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. В обґрунтування позовних вимог позивач, як на тяжкі обставини, посилався на те, що хворіла її мати і позивач бажали пиховати від рідних наявність фінансових проблем, перебуваючи в скрутному матеріальному становищі вона уклала оспорюваний договір, оскільки не бажала судового розгляду, потребувала зменшення суми боргу. Але суд вважає, що твердження позивача спростовуються її ж поясненнями та змістом самої оспорюваної угоди. Позивач у відповіді на відзив наводить розрахунки боргу на час укладення оспорюваної угоди, вказує на вкрай невигідні умови цієї угоди, але не надає докази наявності тяжких обставин, що призвели до укладення цієї угоди. Позивач надала в підтвердження своїх вимог дві виписки з історії хвороби [PERSON] Оспорювана угода від 10.11.2014 року була спрямована на реструктуризацію боргу, позивач бажала зменшення боргу та добровільно погодилася на визначену сталу суму щомісячного платежу, скритого платежу не має. Позивач вказує на неправомірне нарахування відповідачем комісії, відсотків на неустойку, відсутність згоди з істотних умов договору, збільшення відповідальності позивача, але при цьому, не просить визнати деякі умови договору недійсними, а просить визнати всю генеральну угоду недійсною на підставі ст.ст. 203,215, 233 ЦК України, оскільки дана угода була укладена на вкрай невигідних для позивача умовах, при цьому, позивач не надає належних доказів на підтвердження таких тверджень, позивач не довела, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З вимогами до суду про визнання Генеральної угоди про реструктуризацію боргу від 10.11.2014року недійсною з інших підстав, передбачених законом, позивач не зверталася.

Outcome: dismissed