Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

05 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом [PERSON] про про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. від 07 серпня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. № 35-36, т. 1). В липні 2020 року позивач уточнив свої позовні вимоги (а.с. № 180-183 т. 1). В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням уточнень) позивач зазначив, що 05 травня 2018 року о 10-20 год., на вул. Наб. Перемоги у м. Дніпро, з вини водія [PERSON] , який керував транспортним засобом автомобілем «Хюндай» д/н [NUMBER] , сталась дорожньо - транспортна пригода внаслідок чого належний позивачу автомобіль "ФОЛЬЦВАГЕН ТАУРЕГ", держ. номер [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень, а позивач відповідно матеріального збитку. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Як свідчить проведене судовим експертом на замовлення позивача експертне авто товарознавче дослідження № 117/19А від 20.07.2019 року, вартість матеріального збитку, що був завданий позивачу пошкодженням належного йому автомобіля "ФОЛЬЦВАГЕН ТАУРЕГ", держ. номер [NUMBER] , складає 829 777,36 гривень. Зазначив, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована страховою компанією «ПРОВІДНА», на підставі полісу АК/7718400, а ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 100 000 гривень (франшиза 1000 гривень), то з урахуванням виплаченого страхового відшкодування в порядку ст. 1194 ЦК України відповідач має сплатити йому різницю між фактичним розміром збитку, та страховим відшкодуванням в сумі 730 777,36 гривень. Разом із цим, на підставі частини другої статті 625 ЦК України на відповідача також покладається обов`язок по сплаті на користь позивача інфляційні втрат, та три відсотки річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання (відшкодування спричиненого збитку) з боку відповідача в розмірі 60 495,12 гривень, та 36 639,00 гривень відповідно. Представник позивача у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав. Представник відповідача у судовому засіданні уточненні позовні вимоги визнав частково, в розмірі не більше ніж 10-15 відсотків від ціни позову. Також, у судовому засіданні допитано судового експерта [PERSON] , який складав за замовленням відповідача по справі висновок судової авто технічної експертизи № 10.1/039 від 05 серпня 2019 року, та надав пояснення і відповіді на питання представника відповідача щодо механізму дорожньо - транспортної пригоди за участю сторін. Крім цього, представник відповідача надав до суду відзив на заявлені позовні вимоги, та доповнення до відзиву на уточненні позовні вимоги. В обґрунтування своєї позиції, представник відповідача посилається на те, що дійсно постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2018 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності, та визнано винним у скоєному ДТП внаслідок якого позивачу спричиненні матеріальні збитки. Не оспорюючи розмір спричиненого позивачу матеріального збитку, звертає увагу суду на те, що згідно долученого до матеріалів справи висновку судового експерта [PERSON], який складав на замовлення відповідача по справі висновок судової авто технічної експертизи № № 10.1/039 від 05 серпня 2019 року, однозначно встановлено, що швидкість автомобіля "ФОЛЬЦВАГЕН ТАУРЕГ", держ. номер [NUMBER] , безпосередньо перед зіткненням складала не менше ___ км/год., а отже в діях позивача вбачається не відповідність вимогам п. 12.4 та 12.9 «б», що також знаходиться у причинному зв`язку із ДТП. Таким чином, на думку представника відповідача, груба необережність позивача, яка полягала у значному перевищенні допустимих меж дозволеної швидкості у населеному пункті по перше сприяла збільшенню розміру шкоди, та по друге сприяла виникненню такої шкоди. Також просив врахувати суд при ухваленні рішення і матеріальне становище відповідача, який є студентом, та не має постійного доходу. Між іншим, у повному обсязі заперечив проти позовних вимог про стягнення збитків в порядку ст. 625 ЦК України з огляду на їх безпідставність у правовідносинах. З посиланням на ст. 1188, 1193 ЦК України просив частково задовольнити позовні вимоги у розмірі не більшому аніж 10-15 відсотків від розміру заявленого позивачем матеріальної шкоди. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. 05 травня 2018 року о 10-20 год., на вул. Наб. Перемоги у м. Дніпро, з вини водія [PERSON] , який керував транспортним засобом автомобілем «Хюндай» д/н [NUMBER] , сталась дорожньо - транспортна пригода внаслідок чого належний позивачу автомобіль "ФОЛЬЦВАГЕН ТАУРЕГ", держ. номер [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень, а позивач відповідно матеріального збитку. Вказані обставини встановленні, та підтверджуються постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2018 року по справі № 201/7838/18, якою встановлена вина відповідача у скоєному ДТП, Зазначена постанова залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2018 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року по справі № 201/13935/19 провадження по справі відносно позивача закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, а саме суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність належних по справі доказів, які б підтверджували порушення з боку позивача вимог п.п.12.4, 12.9-Б ПДР в момент скоєння ДТП учасниками якого були сторони по справі. Відповідно до ч. 6 ст. 82 УПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За викладених обставин зазначені постанови судів, які ухвалені за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме ДТП за участі сторін, мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною першою статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Тобто, при розгляді даної цивільної справи, суд не вдається до встановлення вини учасників у скоєнні ДТП, з огляду на наявність преюдиційних для справи судових рішень, які набрали законної сили, та якими встановлена вина у ДТП саме відповідача, та відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Суд звертає увагу, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 234/16272/15-ц за аналогічних правовідносин, та підстав не враховувати цей правовий висновок суд не вбачає. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь збитків в порядку ст. 625 ЦК України з огляду на їх безпідставність у спірних правовідносинах, так як спричинення збитків є деліктним зобов`язанням, підставою виникнення якого є спричинення збитків, а не договірні зобов`язання між сторонами, що виключає можливість нарахування на заявлені позивачем вимоги вказаних інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Суд також зазначає на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 7 Закону України Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачено в обов`язковому випадку проведення оцінки майна при визначенні збитків або розміру відшкодування. Як свідчить проведене судовим експертом на замовлення позивача експертне авто товарознавче дослідження № 117/19А від 20.07.2019 року, вартість матеріального збитку, що був завданий позивачу пошкодженням належного йому автомобіля "ФОЛЬЦВАГЕН ТАУРЕГ", держ. номер [NUMBER] , складає 829 777,36 гривень. За приписами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов?язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вказаний доказ, яким встановлено розмір матеріальної шкоди спричиненої позивачу суд вважає належним та допустимим, заперечень стосовно нього з боку відповідача не надходило, а отже позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача різниці між виплаченим страховим відшкодуванням, та залишку збитку в розмірі 730 777,36 гривень (829 777,36 грн. - 99 000 грн.) суд вважає обґрунтованими, доведеними у повному обсязі, а отже такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір із розрахунку задоволеної частини позовних вимог в сумі 7307, 77 гривні, витрати на проведення авто товарознавчого дослідження 2500 гривень, та витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6500 гривень, які підтвердженні належними розрахунковими документами, та які наявні в матеріалах справи.

Outcome: partial