Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за адресою: м. Дніпро, провулок Майстрів, 22; зобов'язати відповідача [PERSON] передати матері [PERSON] доньку [PERSON], [INFO]; стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що вона з відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.09.2009 року по 30.09.2015 року. Від шлюбних відносин вони мають доньку [PERSON], [INFO]. Після припинення подружніх відносин у серпні 2015 року, вони з відповідачем дійшли згоди щодо проживання дитини з нею та вона не заперечувала щоб донька періодично гостювала у батька. Однак, 11.08.2015 року відповідач забрав доньку до себе на тиждень, і починаючи з 18.08.2015 року до теперішнього часу відмовляється повертати їй дитину, перешкоджає у спілкуванні з дитиною, та погрожує на її адресу фізичною розправою. Прийняті нею заходи і звернення до органів поліції не надали результатів, відповідач змінив своє з дитиною місце проживання, вчинив відносно неї кримінальне правопорушення в присутності дитини шляхом завдання їй легких тілесних пошкоджень. Крім цього, вказує, що відповідач повиненнадавати матеріальну допомогу на утримання дитини. З вищенаведених обставин вона вимушена звернутися до суду за захистом прав дитини. Позивач в судовому засідання підтвердила суду обставини зазначені нею в позовній заяві, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Пояснила суду, що відповідач вживає наркотичні засоби. З серпня 2015 року сторони припинили подружні відносини, разом не проживають. Відповідач забрав дитину в серпні 2015 року, на контакт з нею не виходить, вона не знає де знаходиться дитина і як вона виховується. Відповідач відмовляється повертати їй доньку. 01.09.2015 року вона поїхала за дитиною, але відповідач побив її на очах у дитини і не віддав доньку. Прийняті нею заходи не надали результатів, місце проживання відповідача з дитиною не встановлено. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст. 74 ЦПК України та ч. 4 ст. 169 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача, вважає доцільним проживання доньки Полліанни з позивачем, надала суду висновок органу опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, згідно якого місце проживання дитини [PERSON], [INFO], вирішено визначити разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за адресою: м. Дніпро, провулок Майстрів, 22. З урахуванням викладеного суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно\~ст. ст. 169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав: В ході судового розгляду встановлено, що сторони по справі знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 26.09.2009 року по 13.10.2015 року, від якого мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 40 (а.с. 13), свідоцтвом про народження, актовий запис № 784 (а.с. 14), рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровсьа від 30.09.2015 року (а.с. 21). Згідно довідки про склад сім'ї квартального комітету № 32 м. Дніпропетровська, малолітня донька сторін [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою матері - позивача [PERSON], а саме: провулок Комісарівський, 26, у м. Дніпропетровську (а.с. 16). Як зазначено позивачем в позовній заяві після припинення подружніх відносин у серпні 2015 року, вони з відповідачем дійшли згоди щодо проживання дитини з нею, та вона не заперечувала щоб донька періодично гостювала у батька. Однак, 11.08.2015 року відповідач забрав доньку до себе на тиждень, і починаючи з 18.08.2015 року до теперішнього часу відмовляється повертати їй дитину, перешкоджає у її спілкуванні з дитиною, та погрожує на її адресу фізичною розправою. На теперішній час позивач [PERSON] працює у ТОВ "Матролюкс" та мешкає з двома малолітніми дітьми від іншого шлюбу в будинку матері разом з нею за адресою: м. Дніпро, пров. І.Сусаніна, 22, що підтверджується довідкою з міста роботи та довідкою про доходи ТОВ "Матролюкс" (а.с. 19, 22), довідками квартального комітету № 44 м. Дніпро (а.с. 17, 18), актом квартального комітету № 44 м. Дніпро підписаного сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] (а.с. 20). Згідно характеристик з місця роботи і проживання позивача [PERSON] і характеристик з місця навчання її дітей у СЗШ № 92, за місцем роботи і мешкання [PERSON] характеризується позитивно, скарг не має, приймає активну участь у вихованні і навчанні дітей, діти охайні, мають добрий загальний розвиток, що підтверджується відповідними характеристиками (а.с. 23, 24, 25,26). Згідно довідки КЗ "Дніпропетровський наркологічний діспансер" ДОР № 8728 від 28.10.2015 року і ОКЗ "Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги" № 19 від 03.03.2016 року (а.с. 27, 28), позивач на обліку у лікаря нарколога не знаходиться, та згідно результатів психодіагностичного обстеження її психоемоційний стан стабільний, вона є цілком врівноваженою, має соціальну активну позицію щодо здорового способу життя. Актом обстеження умов проживання від 01.03.2016 року складеного комісією Управління служби у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради (а.с. 23), встановлено, що місце мешкання позивача з дітьми за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Івана Сусаніна, 22, відповідає всім необхідним санітарним умовам, в наявності меблі і побутова техніка, окремі ліжка, куточок для дозвілля, кімната для дітей. Мати створила всі належні умови для виховання та проживання дітей. Згідно з доданими позивачем вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.03.2016 року (а.с. 33), випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) № 8199/828 від 15.09.2015 року (а.с. 35-36), висновками за матеріалами ЖЄОЗПВКП № 2045 від 10.03.2016 року, № 2190 від 15.03.2016 року (а.с. 31, 32), і № 4541 від 29.05.2016 року (а.с. 55), підтверджуються конфліктні неприязливі стосунки між сторонами по справі протягом останнього року, відсутність згоди щодо місця проживання дитини, нанесення відповідачем позивачу умисних легких тілесних ушкоджень 01.09.2015 року, та перешкоджання відповідачем позивачу бачитися з їх донькою, яка без згоди позивача мешкає з відповідачем впродовж вересня 2015 року- червня 2016 року. Розпорядженням № 35-р від 14.04.2016 року Адміністрації Дніпровського району (а.с. 37) визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Івана Сусаніна, 22 Згідно висновку органу опіки та піклування Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради № 6-11/472 від 26.08.2016 року (а.с. 62-63), вирішено визначитимісце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], [INFO], за адресою: м. Дніпро, провулок Майстрів, 22. Крім того вказані вище обставини підтверджуються свідками, а саме: Свідок [PERSON], який працює старшим інспектором Дніпровського ВП, в судовому засіданні своїми поясненнями надав позитивну характеристику позивачу як людині і як матері, її належний догляд за дітьми та їх належне виховання і навчання, підтвердив суду обставини щодо зверення позивача до поліції у зв'язку з самовільним відібранням відповідачем у позивача малолітньої доньки Полліанни без згоди матері, та вчиненні відповідачем позивачу перешкод у спілкуванні з донькою з вересня 2015 року по теперішній час, що також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] (подруга позивача), [PERSON] (сусідка позивача), [PERSON] (сусід позивача), [PERSON] (мати позивача). Крім цього, [PERSON] пояснив, що відповідач не йшов на контакт з поліцією, на неодноразові виклики до поліції відповідач не являвся, при відвідуванні поліцією місця проживання відповідача, останнього за місцем мешкання ніколи не було вдома начебто він знаходився на роботі, з ким мешкала дитина не зрозуміло. На теперішній час відповідач дитину матері не віддав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача з народження, гарна дівчина, алкогольні чи тютюнові вироби не вживає. Діти для неї це святе. Діти у позивача завжди чисті, виховані, ходять до школи. Бачила доньку Полліанну завжди веселою і чистою. [PERSON] як відповідач кричав на дитину неодноразово. Коли сторони жили разом, іноді чула як відповідач кричить на [PERSON]. Було помітно, що відповідач іноді був неадекватний, як нібито вживав наркотичні засоби. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача з дитинства. Діти у позивача завжди чемні, охайні, чисто одягнені. Мати не вживає алкогольних напоїв. В будинку де проживають діти завжди прибрано та чисто, діти ходять до школи, [PERSON] займається їх вихованням. Стосовно відповідача їй нічого не відомо, при ній нічого не відбувалось. Раніше сторони проживали гарно. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає, що [PERSON] добра мати, діти чисті, виховані, добре одягнені. Діти дуже люблять [PERSON] як маму. Знає, що [PERSON] забрав доньку Полліанну, знає що член сім'ї відповідача вживає алкогольні напої. Бачив, що до старших дітей позивача відповідач відносився не дуже добре, оскільки він не є їх біологічним батьком. До доньки Полліанни відповідач відносився спокійно, її вихованням не займався . Свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, в судовому засіданні пояснила, що її донька з молоду стала матірью, дуже любить дітей і діти її дуже люблять. Мешкають разом з донькою і онуками в одному будинку. Донька працює старається для дітей. В сім'ї у них добрі стосунки. Позивач і відповідач коли одружилися спочатку жили окремо, а потім вони переїхали до неї в будинок. Стосунки у сторін були різні, коли добрі, а коли і не дуже, могли не розмовляти один з одним по 10 днів. Неодноразово викликали швидку допомогу, бо відповідач зовсім не реагував на них, у нього шла піна з порожнини рота, викручивало руки, віднімало ноги, дихання було прискорене і тяжке. Лікарі говорили, що у нього маються всі ознаки наркотичної залежності. Вони з донькою запитували у нього чи вживає він наркотичні засоби, але він відмовчувався. На його сторінці на сайті "Однокласники" вона бачила якісь сатаністські символи, кров, подряпини, що на її думку, його захопленя, може негативно впливати на психіку дитини. Донькою Полліанною відповідач не займався зовсім, постійно дивився телевізор, переглядав фільми жахів в присутності дитини. Їй відомо, що відповідач взяв до себе дитину для спілкування в серпні 2015 року і до теперішнього часу назад не повернув, чим спричинив неймовірного болю її донькі. Вивчивши матеріали справи та вислухавши допитаних в судовому засіданні свідків, у суду відсутні будь-які відомості щодо обставин приймання відповідачем як батьком участі у вихованні Полліанни, зі слів свідків відповідач характеризується негативно, на теперішній час стан здоров'я, спосіб життя і домашній побут відповідача суду не відомий, місце проживання з дитиною не встановлено, крім цього, в судовому засіданні не встановлено створення відповідачем належних умов для проживання дитини з ним, прихильності дитини до батька, сформованих звичок у дитини при проживанні з батьком. Аналізуючи подані позивачем письмові докази та надані свідками пояснення в судовому засіданні, суд виходить з того, що позивач створила належні умови для проживання та виховання її доньки Полліанни, працює і забезпечує дітей всім необхідним, позивач має позитивні характеристики з місця роботи і проживання, двоє старших дітей позивача мають позитивні характеристики в школі від класних керівників і директора СЗШ № 92, позивач справляється зі своїми батьківськими обов'язками, добре характеризується сусідами як матір і як людина, належно виховує і навчає своїх дітей, стан здоров'я і матеріальне становище позивача. Також, суд приймає до уваги бажання позивача повернути свою малолітню доньку Полліанну шляхом її відібрання від відповідача, який самостійно вирішив забрати доньку від матері без її згоди та перешкоджає дитині спілкуватися з матір'ю, намір позивача про подальше проживання молодшої доньки саме з нею в її сім'ї разом з двома малолітніми сетрами і бабусею, тобто визначеність матері на майбутнє і її намагання створити дітям найкращі умови, а тому приходить до висновку про те, що інтересам доньки Полліанни буде відповідати визначення її місця проживання разом з матір'ю, малолітніми сетрами і бабусею однією сім'єю. Згідно\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо не однаково відповідального ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, а саме порушення батьком прав матері, перешкоджанні батьком спілкуванню матері з дитиною, нехтування ним інтересами дитини, а також нормами Конституції України та законодавства, що регулює ці питання, зокрема: Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. За Цивільним кодексом України (ст. 29) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Згідно п. 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Малолітні діти потребують перш за все в жіночому догляді, якщо мати здатна його здійснити. Європейський суд неодноразово зазначав, що ст. 8 Конвенції включає право батьків на те, щоб було вжито заходів, спрямованих на возз'єднання з їхньою дитиною, а також зобов'язання національних властей вжити подібні заходи. Це відноситься не тільки до справ, що стосуються обов'язкового приміщення дітей під опіку держави і вживання заходів по опіці, але також і до справ, коли між батьками і / або іншими членами сім'ї дитини виникають суперечки з питання спілкування і проживання дитини (рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994). У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пахомова проти Росії» від 24 жовтня 2013 року суд роз'яснив у своєму визначенні, яким чином має бути виконане рішення суду, а саме шляхом відібрання дитини у батька і передачі його матері. Європейський Суд нагадує, що, хоча метою статті 8 Конвенції є головним чином захист людини від свавільного втручання в здійснення її прав з боку органів державної влади, вона передбачає і позитивні зобов'язання, нерозривно пов'язані з ефективним "повагою" сімейного життя - поняттям, яке в рамках Конвенції має автономне значення. Щодо обов'язку держави вжити активних заходів, Європейський Суд повторює, що стаття 8 Конвенції передбачає право матері або батька на те, щоб були виконані дії по їх возз'єднанню зі своєю дитиною, а також обов'язок внутрішньодержавних влади здійснити ці дії (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії" (Ignaccolo-Zenide v. Romania), скарга N 31679/96, § 94, ECHR 2000-I, рішення у справі "Момуссо і Вашингтон проти Франції" (Maumousseau and Washington v . France) від 6 грудня 2007 р скарга N 39388/05, § 83) і що відповідний обов'язок держави має відношення не до результату, а до засобів його досягнення (рішення у справі "Паскаль проти Румунії" (Pascal v. Romania) від 17 квітня 2012 р скарга N 805/09, § 69). Разом з тим Європейський Суд підкреслює, що це зобов'язання не є абсолютним, оскільки іноді возз'єднання матері або батька зі своєю дитиною не може відбутися миттєво і вимагає підготовки. Характер і обсяг такої підготовки залежать від обставин кожної справи, але у всіх випадках важливими факторами є розуміння і співпрацю всіх зацікавлених осіб. Внутрішньодержавні влади повинні робити все можливе для полегшення цієї співпраці, але їх обов'язок вдаватися в цьому відношенні до примусу повинна бути обмежена: необхідно, щоб вони враховували інтереси, права і свободи всіх зацікавлених осіб і, зокрема, приділяли увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і його права, передбачені статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", § 94, рішення у справі "Ханамірова проти Російської Федерації" (Khanamirova v. Russia) від 14 червня 2011 м, скарга N 21353/10, § 49). Проте Європейський Суд вважає, що, зіткнувшись з явно вираженим і наполегливим відмовою одного з батьків передати дитину іншому батькові, влада зобов'язана прийняти реальні та дієві заходи примусу з метою змусити батька, який відмовляється віддати дитину, виконати судове рішення (рішення у справі "Хансен проти Туреччини" (Hansen v. Turkey) від 23 вересня 2003 року, скарга N 36141/97, § 105, рішення у справі "Зеленева проти Російської Федерації" (Zelenevy v. Russia) від 3 жовтня 2013 року, скарга N 59913/11, § 76, рішення у справі "Пріцци проти Угорщини" (Prizzia v. Hungary) від 11 червня 2013 року, скарга N 20255/12, § 46 ). Крім того, Європейський Суд нагадує, що кожна держава-учасниця зобов'язана створювати повноцінні і достатні юридичні можливості забезпечити виконання власних позитивних зобов'язань, що випливають із статті 8 Конвенції, а завдання Європейського Суду полягає в тому, щоб встановити, чи вдалося внутрішньодержавним владі при застосуванні і тлумаченні відповідних правових норм дотримати гарантії, закріплені в статті 8 Конвенції, приділяючи, зокрема, увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (див. рішення у справі "RMS проти Іспанії" (RMS v. Spain) від 18 червня 2013 р , скарга N 28775/12, § 72). Нарешті, Європейський Суд повторює, що про достатність тієї чи іншої міри необхідно зважити на те, наскільки швидко вона була прийнята: розгляд з питання про покладання обов'язків по вихованню дитини, в тому числі виконання рішення, винесеного за результатами такого розгляду, вимагає негайних дій, оскільки з плином часу відносинам дитини з тим із батьків, з яким він не проживає, може бути завдано непоправної шкоди (рішення у справі "Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", § 102, рішення у справі " YU проти Російської Федерації "(YU v. Russia) від 13 листопада 2012, скарга N 41354/10, § 94, рішення у справі" Момуссо і Вашингтон проти Франції ", § 83). Враховуючи встановлені судом обставини та виниклі між сторонами спірні правовідносини, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, встановивши про відсутність будь-яких виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення дитини з її матір'ю, суд вважає, що місце проживання малолітньої доньки Полліанни слід визначити місце проживання її матері [PERSON], крім того з урахуванням обставин справи, суд вважає, що занеобхідне забов'язати відповідача [PERSON] передати матері [PERSON] доньку [PERSON], [INFO], що на думку суду є єдиним можливим на даний час способом забезпечити можливість воззєднання матері та дитини. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд, у відповідності із вимогами ст. 182 СК України, враховуючи усі обставини при визначенні розміру аліментів (стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність відомостей щодо наявності у платника аліментів інших дітей або непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення) вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів підлягають задоволенню та розмір аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дитини, повинен становити 1/4 частину всіх видів його доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 25.04.2016 року, до досягнення донькою повноліття.

Outcome: approved