Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Донліт», третя особа: Красноармійська районна державна адміністрація , Міськрайонне управління у Покровському районі та у м. Мирноград Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області про визнання договору оренди землі недійсним.В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що розпорядженням Красноармійської райдержадміністрації від 09.11.2009 року їй була передана у власність земельна ділянка площею 6,4454 га, кадастровий номер [NUMBER], яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в процесі розпаювання земельних часток ( паїв) КСП «Перемоги» на території Сергіївської сільської ради Покровського району. 23 листопада 2009 року державна земельна ділянка сформована та проведена її державна реєстрація в Державному земельному кадастрі. 17.02.2017 року була проведена державна реєстрація права власності на вказану земельну ділянку. При отриманні витягу з ДЗК в лютому 2017 році з»ясувалось, що в ДЗК зареєстровані відомості про договір оренди зазначеної земельної ділянки, укладений між нею та відповідачем по справі терміном на 10 років та діє до 09.09.2024 року. Право оренди зареєстровано реєстраційною службою Красноармійського міськрайонного управління юстиції 09.09.2014 року. Зі свого боку она двічі зверталась до відповідача із заявою про повернення їй земельної ділянки, проте її звернення залишились без задоволення. Просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 6,4454 га, кадастровий номер [NUMBER], призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Сергіївської сільської ради, який укладений між нею та ТОВ « Донліт», витребувати від ТОВ «Донліт» земельну ділянку площею 6,4454га, кадастровий номер [NUMBER], призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Сергіївської сільської ради. Позивачка в судове засідання не з»явилась, просила справу слухати без її участі. ( а .с. 20). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. В подальшому просиа справу закінчити слуханням без її участі ( а.с. 46). Представник відповідача ТОВ «Донліт» Дорофієнко С.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачка сама підписала договір оренди, усвідомлювала свої дії . Договір оренди є дійсним, підстав для визнання його недійсним не встановлено. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В подальшому просив справу закінчити слуханням без його участі ( а.с. 55). Представник третьої особи Красноармійської районної державної адміністрації в судовому засіданні пояснила, що право оренди спірної земельної ділянки зареєстровано реєстраційною службою Красноармійського міськрайонного управління юстиції 09.09.2014 року. В подальшому просила справу закінчити слуханням без участі представника ( а.с. 49). Представник третьої особи Міськрайонне управління у Покровському районі та у м. Мирноград Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в судове засіданні не з»явився, просив справу слухати без участі представника ( а.с. 56-57). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що розпорядженням Краснармійської райдержадміністрації від 09.11.2009 року за № 452 передано у приватну власність земельну ділянку [PERSON], площею 6,4454 га, кадастровий номер [NUMBER] ( а.с. 8-9). 09.09.2014 року вищезазначена земельна ділянка зареєстрована Реєстраційною службою Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області в Державному земельному кадастрі ( а. с. 10). В судовому засіданні встановлено, що 09.09.2014 року між [PERSON], яка діє на підставі державного акту серії ЯД № 125728 від 13.02.2007 року, позивачкою по справі, і ТОВ «Донліт» в особі Мінак Н.В. укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого [PERSON], як орендодавець передала, а ТОВ «Донліт» як орендар, прийняв земельну ділянку загальною площею :.4454 га,, що розташована на території Сергіївської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років. ( а.с. 32-33). Згідно п. 43 Договору цей договір набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. Договір оренди земельної ділянки підписаний сторонами, 09.09.2014 року відбулася його державна реєстрація( а.с.33). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права договір оренди зареєстровано 09.09.2014 року ( а.с. 35). Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони також регулюються актами земельного законодавства, Законом України «Про оренду землі». Згідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч.1 ст.93 Земельного Кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини 1 статті 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є об'єкт оренди, строк дії договору, орендна плата, умови використання та цільове призначення земельної ділянки, умови збереження стану об'єкта оренди, умови та строки передачі землі, умови повернення, існуючі обмеження щодо використання ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини та відповідальність сторін. За частиною 2 цієї норми , яка діяла на момент спірних правовідносин) підставою для визнання договору недійсним є відсутність у договорі оренди однієї з істотних умов. Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на момент укладання оскаржуваного договору, невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 р. № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Згідно із ч. З ст. 640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Орган державної реєстрації при проведенні державної реєстрації зобов'язаний перевіряти відповідність змісту договору вимогам чинного законодавства. Реєстрація зазначеного договору свідчить про те, що договір містить усі необхідні істотні умови та відповідає вимогам діючого законодавства. Згідно акту приймання-передачі від 09.09.2014 року [PERSON] передала земельну ділянку загальною площею 6,44 га, а ТОВ «Донліт» прийняла земельну ділянку загальною площею 6,44 га ( а.с.34). Отже, судом встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивачка на час їх укладення мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди, в договорі зазначено місцезнаходження земельної ділянки: на території Сергіївської сільської ради, станом на 23.11.2009 року земельна ділянка сформована та їй присвоєний кадастровий номер. Частиною 2ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка вказувала як на підставу недійсності договору оренди земельної ділянки від 09.11.2009 року не проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 01 січня 2002 року відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості), а з 2 травня 2009 року у відповідності із Законом України від 05.03.2009 року № 1066-У1 право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 1ст. 193 ЗК Українитаст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі Закону)визначено поняття Державного земельного кадастру, який є єдиною державною геоінформаційною системою відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Статтею 202 ЗК Українипередбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (ст. 1 Закону). Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг містить всі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки (ч. 8 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Відповідно до п. 4 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою КМУ від 09.09.2009 року № 1021), номер Поземельної книги відповідає номеру земельної ділянки. Кадастровий номер це індивідуальний цифровий код (номер), що не повторюється на всій території України, присвоюється земельній ділянці при здійсненні її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування такої ділянки. Отже, виходячи з вищевказаних норм чинного законодавства, земельна ділянка вважається зареєстрованою після відкриття Поземельної книги на таку ділянку та видачі про це витягу з Державного земельного кадастру. Право на земельну ділянку вважається зареєстрованим після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та видачі витягу з Державного реєстру прав про зареєстровані права. Відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, яке виникло до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Аналогічні правові позиції викладені в Постанові ВСУ від 13 червня 2012 року за № 6-54 цс 12, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. Відповідно до ст. 19 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який діяв на момент спірних правовідносин, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є , у тому числі інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Відповідно до ст. 20 Закону Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, припинення, перехід прав на нерухоме майно і подаються для державної реєстрації прав на нерухоме майно, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом, ЦК України та іншими нормативно-правовими актами. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»(далі Закон). Відповідно до ст. 1 Закону право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати па право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ст. 12 Закону «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток ( паїв) у натурі. Видача державного акту на на право приватної власності на земельну ділянку після виходу із колективних сільськогосподарських підприємств передбачено Указом Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям». Так, відповідно до п. 6 Указу у разі виходу власника земельної ділянки частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогоподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акту на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну ділянку ( пай) повертається до районної державної адімністрації. Відповідно до розпорядження Красноармійської районної державної адміністрації за № 452 від 09.11.2009 року позивачці, власниці сертифікату на право на земельну частку ( пай) передано у приватну власність земельну ділянку з видачею Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 6,44 га ( а.с. 9). З 01.01.2013 внесено ряд змін в земельне законодавство, зокрема - остаточно розмежовано процедури державної реєстрації земельної ділянки та державної реєстрації прав на неї, а також відмінено процедуру заповнення, державної реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельні ділянки. Зокрема, набув чинності в новій редакції Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Система державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яка започаткована вказаним Законом, передбачає проведення державної реєстрації всіх речових прав на нерухоме майно одним державним органом в єдиному державному реєстрі. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ( в редакції закону від 30.082011 року, який набрав чинності з 01.01.2012 року.) Отже, відомості про земельні ділянки, обмеження у їі використання, які були зареєстровані до 01 січня 2013 року у державному реєстрі земель, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, оскільки з 1 січня 2013 року в силу вказаних вище змін в земельному законодавстві Управління Держземагенства втратило повноваження щодо ведення Книги записів, в зв'язку з відміною видачі державних актів на право власності на земельну ділянку та наділенням функцією здійснення державної реєстрації права власності на нерухомі об'єкти (в тому числі й земельні ділянки) органами державної реєстрації прав. Внесення записів до Книги реєстрації після її закриття є неможливим і забороняється законом. Державній реєстрації у ДЗК підлягають сформовані земельні ділянки. Земельні ділянки є сформованими , коли вони набули ознак об»єкта цивільних прав- мають чітко визначену площу, межі та інформація про них внесена до ДЗК Внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - 09.09.2014 року даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, яке виникло з моменту реєстрації вказаної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі 23.11.2009 року, в даному випадку, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Судом встановлено, що державна реєстрація прав на земельну ділянку за позивачкою була проведена на підставі усіх необхідних документів, які підтверджували його право на земельну ділянку на момент звернення до державного реєстратора відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України № 6-94 цс 13 від 25 грудня 2013 року, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів вказано, що оскільки відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Позивачка не надала докази, які б свідчили про порушенняїї прав чи(або) законних інтересів внаслідок відсутності у момент укладення правочину реєстрації права власності на земельну ділянку, претензії щодо отримання орендної плати чи не отримання такової сторонами не заявлялись. Помилкове зазначення в договорі оренди землі від 09.09.2014 року державного актусерії ЯД № 125728 від 13.02.2007 року , який не належить позивачці по справі, не впливає, в даному випадку на обсяг прав і обов»язків сторін договору та не свідчить про порушення прав позивачки, оскільки з моменту реєстрації вказаного договору та до моменту розгляду справи по суті спірний договір, має юридичну силу. Окрім того, суд вважає за необхідним зазначити, що відповідно до розділу 1Х Закону « Про оренду землі» громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону. Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом. Оскільки фактично реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно, на час укладення спірного договору оренди землі земельна ділянка була об»єктом права приватної власності та предметом цивільного обороту, державна реєтрація земельної ділянки відбулася 23.11.2009 року ( а.с. 11), реєстрація речового права 09.09.2014 року, позивачкою, в свою чергу, не надано доказів, які б свідчили про порушенняїї прав чи(або) законних інтересів її як орендодавця внаслідок відсутності у момент укладення правочину реєстрації права власності на земельну ділянку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору оренди від 09.09.2014 року недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed