Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

19 серпня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ДП "Шахта №9" Нововолинська" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що працював у відокремленому підрозділі "Шахта №9 "Нововолинська" ДП "Волиньвугілля" на посаді машиніста гірничих виїмкових машин 6-го розряду, дільниці №1. 20 листопада 2019 року? у зв`язку з невиконанням адміністрацією законодавства про працю та умов колективного договору, він був звільнений з вищевказаного підприємства за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (наказ №145-к від 20.11.2019 р.). У день звільнення виплата всіх належних йому сум проведена не була. Відповідач заборгував 102 174,58 грн. вихідної допомоги при звільненні, які вже тривалий час не виплачує. Оскільки його середньоденний заробіток складав 838,25 грн., а за період з 01 травня 2000 року по 19 серпня 2021 року минуло 325 робочих днів, то, за проведеним підрахунком, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 272431,25 грн. За таких підстав, просить стягнути з відповідача ДП "Шахта №9" Нововолинська" (правонаступника прав та обов`язків) в свою користь 272 431,25 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 01 травня 2020 року по 19 серпня 2021 року, а також сплачений ним судовий збір. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити (а.с.38). Представник відповідача ДП "Шахта №9" Нововолинська" у судове засідання не з`явився, в.о. директора ДП "Волиньвугілля" Юрків В.П. просив відмовити у позові. Зазначив, що наказом №145-к від 20.11.2019 р позивач був звільнений з підприємства за ч.3 ст.38 КЗпП України і лише через два роки він звернувся із позовом про стягнення середнього заробітку. Крім того, на його думку, стягнення з підприємства в користь позивача середнього заробітку у розмірі зазначеному позивачем, не відповідає засадам розумності, справедливості та пропорційності, втрачає свій компенсаційний характер і є не що інше як каральна санкція. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15. Просить врахувати, що відповідач вже поніс відповідальність за свої дії в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача, 11 серпня 2020 року судом був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача розрахункових та середнього заробітку. Також, Юрків В.П. подав до суду письмове клопотання про застосування строків позовної давності, вважаючи, що тримісячний строк звернення слід рахувати саме з моменту звільнення працівника [PERSON] (а.с.23-25, 37) Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з копією трудової книжки позивача (а.с.6-10) [PERSON] був звільнений з ВП "Шахта №9" Нововолинська" ДП "Волиньвугілля" за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю з виплатою вихідної допомоги при звільненні (ч.3 ст.38 КЗпП) Згідно довідок ДП "Шахта №9" Нововолинська" №113 та №114 від 17 серпня 2021 року, середньоденний заробіток позивача становив 838,25 грн., а станом на 17 серпня 2021 року за підприємством рахується заборгованість по виплаті [PERSON] компенсацій за молоко, лікарняних та вихідних допомог, в сукупності 100 876,41 грн. (а.с. 11-12). Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Турчинським В.Є. відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню судового наказу Нововолинського міського суду від 11 серпня 2020 року, яким стягнуто з ДП "Волиньвугілля" в користь [PERSON] 102 174,58 грн. заборгованої заробітної плати, 92 207,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 03 квітня 2020 року включно (а.с.15). Щодо заявлених представником відповідача строків позовної давності, суд звертає увагу на наступне. 16 січня 2018 р. Верховний Суд України у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою у справі № 446/509/16-ц скасував рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у частині відмови у стягненні середнього заробітку. ВерховнийСуд, обгрунтовуючи своє рішення, послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого2012 р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційноготлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннямистатей 117, 237-1 цього кодексу, яке містило правовий висновок: «В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про npaцю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ». Враховуючи вищевикладені роз`яснення Верховного суду, строк позовної давності в спірних правовідносин слід вираховувати саме з дня повного розрахунку (що не був здійснений відповідачем), а не з дня звільнення працівника, як помилково вважає представник відповідача. По суті заявлених вимог позивача, суд зазначає наступне. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Така правова позиція застосована також Верховним Судом і у справі №165/622/20 (постанова від 20 травня 2021 року). При вирішенні спору між сторонами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд враховує, що позивач звернувся до суду з вимогою про виплату середнього заробітку лише через півтора роки після звільнення з підприємства і середній заробіток, за підрахунком позивача, становить 272 431,25 грн. (а.с.13), що значно перевищує розмір належної позивачу та невиплаченої вихідної допомоги при звільненні. Також суд враховує те, що відповідач заборгував позивачу станом на 17 серпня 2021 року вихідну допомогу, лікарняні та компенсації за молоко, в сукупності 100 876,41 грн., однак ці суми виключають заробітну плату за фактично відпрацьовану роботу на підприємстві (а.с.11). Також, суд бере до уваги ту обставину, що відповідач вже поніс відповідальність за свої дії в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні [PERSON] і 11 серпня 2020 року судом був виданий судовий наказ за аналогічними вимогами позивача за період затримки розрахунку з 21 листопада 2019 року по 03 квітня 2020 року включно (а.с.15). За встановлених обставин, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку суду, не відповідає вимогам розумності, справедливості та пропорційності. З метою дотримання критеріїв справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, який допустив порушення трудового законодавства та законодавства про оплату праці при виплаті належних звільненому працівникові сум, суд дійшов висновку, що конкретні обставини справи дають підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] до 35 000 грн., оскільки саме тоді будуть враховані та дотримані інтереси обох сторін: працівника, який звільнився за власним бажанням, оскільки власник не виконував законодавство про працю та роботодавця, який є господарюючим суб`єктом, фінансування якого здійснюється з рахунок Державного бюджету в розмірах обмежених законом. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача ДП "Шахта №9" Нововолинська" в користь позивача [PERSON] 363,35 грн. судового збору, що підтверджується документально (а.с. 4-5).

Outcome: approved