Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ „ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] 29.12.2004 року було укладено кредитний договір № 1702165, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000 гривень з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік від суми залишку заборгованості. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 54916,91 гривень, із яких: 9830,25 грн. - заборгованість за кредитом, 45086,66 грн. - заборгованість по сплаті процентів. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, визнавши, що з нього вже був стягнутий за рішенням Баштанського районного суду борг за вказаним договором, виконавчий лист за даним рішенням перебував на примусовому виконанні та частина боргу була стягнута. Строк дії кредитної картки, виданої в 2004 році, не поновлювався та після його спливу відповідач карткою не користувався. Позовні вимоги про стягнення нарахованого після судового рішення боргу відповідач не визнав та просив застосувати до них строк позовної давності, оскільки з часу закінчення строку дії кредитної картки пройшло більше трьох років. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; копію договору № 1702165 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 29.12.2004 року; матеріали цивільної справи №2-60/2008), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що 29.12.2004 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1702165, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 10000 гривень з умовою - сплати процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць. За умовами даного договору позивач видав відповідачу платіжну картку, відкривши картковий рахунок та встановивши на ньому кредитний ліміт в 10000 грн. Строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки, строк дії картки був визначений в договорі в два роки, тобто картка та кредитний ліміт закінчували дію 29.12.2006 року. Договір передбачав обов'язкове щомісячне погашення відповідачем 7% від поточної заборгованості по кредитному ліміту. Відповідно до п. 9.3 строк дії договору співпадає зі строком дії карти. Умови договору не передбачали його автоматичну пролонгацію на новий строк. Позивач вказує, що відповідач станом на 31.12.2013 року заборгував йому 54916,91 гривень, із яких: 9830,25 грн. - заборгованість за кредитом, 45086,66 грн. - заборгованість по сплаті процентів. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 530 ч.1; 1054 ч.1 ЦК України, ст. 2 ЗУ „Про банки та банківську діяльність". Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. При цьому, 23.01.2008 року Баштанським районним судом Миколаївської області по справі за позовом Закритого акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1702165 від 29.12.2004 року було винесено рішення, яким суд стягнув з [PERSON] на користь Закритого акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором від 29.12.2004 року 14148 гривень 70 копійок (із яких 9828,31 гривень - заборгованість за кредитом, 4320,39 гривень - заборгованість по сплаті процентів) відповідно до розрахунку боргу станом на 10.12.2007 року. Вказане рішення суду від 23.01.2008 року сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили. У зв'язку з цим, ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 12.03.2014 року провадження в цивільній справі №468/309/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №1702165 від 29.12.2004 року, в частині стягнення заборгованості, що утворилась станом на 10.12.2007 року, в сумі 14148 гривень 70 копійок (із яких 9828,31 гривень - заборгованість за кредитом, 4320,39 гривень - заборгованість по сплаті процентів) - закрито, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав. Тому, суд має вирішити питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення залишку нарахованої заборгованості в сумі 40768,21 грн., з яких 1,94 - борг за кредитом, 40766,27 грн. - борг по процентам. Відповідач просив застосувати до вказаних вимог банку позовну давність. За ст. 256-257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (при цьому, позивачем не надано на розгляд суду даних щодо збільшення строків позовної давності за відповідним письмовим договором, підписаним сторонами). Відповідно до ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки сторони договору визначили окремі самостійні зобов'язання позичальника щодо щомісячного погашення кредитної заборгованості, які деталізують обов'язок відповідача повернути весь борг частинами, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного щомісячного платежу, тому і початок перебігу строку позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту порушення позичальником строку його погашення. Крім того, відповідно до положень укладеного між сторонами договору - строк дії кредитного ліміту, строк дії платіжної картки і строк дії самого договору закінчувався 29.12.2006 року та автоматичному поновленню не підлягав. Таким чином, з дня закінчення дії договору позивач мав дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту та процентів за користування ним. Крім того, за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 23.01.2008 року з відповідача вже було стягнуто основну частину заборгованості за тілом кредиту, рішення перебувало на примусовому виконанні та постановою державного виконавця від 26.03.2010 року виконавчий лист повернутий стягувачу, оскільки той не погодився залишити за собою нереалізоване в примусовому порядку майно боржника. При цьому, і з часу закінчення строку дії кредитного ліміту і договору, і з часу винесення попереднього судового рішення від 23.01.2008 року до часу звернення позивача з даним позовом до суду (позов надійшов до суду 17.02.2014 року, а реєстр відправлених позивачем позовів сформований 10.02.2014 року) - пройшло більше трьох років, тому позов пред'явлено до суду поза межами строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання виконання зобов'язання за вищезазначеним договором, але позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача судових витрат не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України та

Outcome: dismissed