Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], Одеської міської ради, яку під час розгляду справи уточнював та згідно з останньою редакцією позову поданої до суду 07 червня 2018 року за вх. №20471, просить суд: - визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 10 червня 2015 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0456 га, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. 6-а [PERSON], 15-а 6-ї ст.Люстдорфської дороги, 15-а, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; - визнати недійсним свідоцтво про право власності від 30 червня 2015 року, індексний номер 39856797, [PERSON] на земельну ділянку за адресою: м.Одеса, вул.6-а Лінія 6-ї ст.Люстдорфської дороги, 15-а, кадастровий номер 5110136900:21:023:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0456 га; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, за адресою: м. Одеса, вул. 6-а [PERSON] 6-ї ст. Люстдорфської дороги, 15-а, кадастровий номер 5110136900:21:023:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0456 га; - порядок користування земельною ділянкою, площею 553 кв.м., на якій розташований житловий будинок під номерами 15-а та 15-б, що знаходиться в м. Одесі, по вул.6-а Лінія 6-ї ст.Люстдорфської дороги, встановити відповідно до другого варіанта, визначеного висновком судової земельно-технічної експертизи № 5028 від 05 березня 2018 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 03 травня 1957 року його дідові [PERSON], який знаходився в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], рішенням Виконкому Кагановічевської райради м. Одеси було виділено на праві безстрокового користування земельну ділянку, площею 525 кв.м. за адресою: 6 ст.Люстдорфської дороги, вул.6 лінія,15 в м.Одесі, під будівництво житлового будинку. На даній земельній ділянці [PERSON] спільно з її чоловіком [PERSON] у 1957-1958 роках був побудований будинок. Мати позивача, [PERSON], стала мешкати в цьому будинку, як дружина сина [PERSON]Г [PERSON] (батька позивача) - з 1977 року. Позивач [PERSON] народився в цьому будинку в 1978 році і мешкає з сім`єю до цього часу. Згодом [PERSON] зі своїм чоловіком [PERSON] добудували будинок і з новобудови склалася частина будинку, що складає 9/20 частин домоволодіння. На підставі судового рішення про вилучення будинку, як самочинного будівництва Київський райвиконком м.Одеси рішенням № 661 від 21 серпня 1987 року прийняв домоволодіння № 15-а по вул.6 лінія в м.Одесі, яке було двоквартирним житловим будинком, на баланс ЖЕО Київського району м.Одеси. 07 вересня 1987 року [PERSON], на склад сімї: вона та її син [PERSON] був виданий ордер на квартиру № 1, а [PERSON]Г був виданий ордер на квартиру № 2. Рішенням Київського райвиконкому м.Одеси № 711 від 15 липня 1994 року «Про затвердження розрахунку доль, визначення правового статусу та прийняття в експлуатацію житлового будинку № 15-а по вул.6 Лінія» затверджено розрахунок доль по вказаному житловому будинку: -11/20 частини будинку корисною площею 57,1 кв.м., в т.ч. дві житлові кімнати площею 32,3 кв.м. з надвірними спорудами: сарай «З», «И», «Е», вбиральня «Д», навіс «Ж», веранда «К», які належить [PERSON]Г; -9/20 частини будинку корисною площею 33,9 кв.м., в т.ч. житловою 18,5 кв.м.,надвірними спорудами: сарай «В», «Г», вбиральня «Б», які належать Київській районній раді народних депутатів, на земельній ділянці площею 527 кв.м. по вул. 6 Лінія. Відповідно до акту прийняття в експлуатацію від 12 липня 1994 року прийнято в експлуатацію 9/20 частини будинку № 15-а по вул.6 Лінія в м.Одесі, побудовано [PERSON]. Відповідно до акту прийняття в експлуатацію 11/20 частини домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 289,9 кв.м. Згідно договору дарування від 21 травня 2005 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 11/20 частин житлового будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі. Згідно договору дарування від 10 серпня 2009 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар ? частину квартири під № 1в будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі. Київська районна адміністрація Одеської міської ради розпорядженням № 619 від 23 грудня 2013 року затвердила Технічний висновок експерта [PERSON] про можливість зміни функціонального призначення квартири [ADDRESS] , 6-а ст.Люстдорфської дороги в м.Одесі в домоволодіння. 20 січня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на домоволодіння за адресою: м.Одеса, вул.6 лінія 6 ст.Люстдорфської дороги, 15-б (Рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 16393164 від 20 січня 2014 року), та замість свідоцтва про право власності на ? квартири в порядку приватизації та договору дарування ? квартири, [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння . Таким чином, як стверджує позивач, відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] є власниками житлового будинку, що розташований на земельній ділянці, яка була відведена рішенням Виконкому Кагановічевської райради м.Одеси під його будівництво покійному дідові позивача [PERSON]. Позивач зазначає, що порядок користування земельною ділянкою між ними як співвласниками домоволодіння не склався, договір про порядок користування земельною ділянкою не укладався, рішення суду про встановлення порядку користування земельною ділянкою відсутнє. Пропозиції з боку позивача, узгодити питання про користування земельною ділянкою відповідач залишає без уваги. 04 серпня 2015 року позивачу [PERSON] стало відомо про те, що Одеською міською радою 10 червня 2015 року прийнято рішення «Про затвердження проекту землеустрою та передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0456 га, за адресою: м.Одеса, вул.6-а Лінія, 15-а 6-ї ст.Люстдорфської дороги, 15-а для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», на підставі якого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності, індексний номер 39856797, на земельну ділянку за адресою: м.Одеса, вул.6-а Лінія 6-ї ст.Люстдорфської дороги, 15-а, кадастровий номер 5110136900:21:023:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0456 га. Позивач стверджує, що рішення Одеської міськради від 10 червня 2015 року прийняте з істотними порушеннями порядку здійснення землеустрою, не відповідає вимогам Закону і порушує його права, оскільки він набув право користування спірною земельною ділянкою правомірно, відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України має право на отримання у приватну власність частини земельної ділянки, яка відповідає його долі у домоволодінні і цього права у встановленому законом порядку не позбавлений. Враховуючи площу земельної ділянки в розмірі 525 кв.м., як зазначено у договорі про надання земельної ділянки у безстрокове користування, ідеально належна площа, яка відповідає часткам у праві власності на домоволодіння: позивачу [PERSON] (доля 9/20) 237 кв.м., відповідачу [PERSON]В.(доля 11/20) 290 кв.м. Крім того, позивач вказує на те, що відведення земельної ділянки проведено та рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] прийнято з урахуванням свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 вересня 2014 року, але постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року скасовано рішення індексний номер: 15859187 від 17 вересня 2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок за адресою: Одеська область, м.Одеса, вулиця Лінія 6, 6 ст. Люстдорфської дороги, будинок 15а, загальною площею 101,9 кв.м, житловою площею 63,8 кв.м. Скасування права власності на житловий будинок є ще однією підставою для скасування рішення про безоплатну передачу земельної ділянки у власність [PERSON] Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 5028 від 05.03.2018 року площа земельної ділянки наданої у власність [PERSON] на підставі правовстановлюючих документів (2015 р.) складає 456 кв.м., фактична площа земельної ділянки, яка знаходиться в особистому користуванні [PERSON], складає 137 кв.м., у т.ч. 97 кв.м. з площі закріпленої за домоволодінням, та 40 кв.м. надлишки утворені за рахунок площі вулиці. Загальна площа земельних ділянок становить 593 кв.м. та не відповідає площі первинного відведення. Експертом запропоновано два варіанти порядку користування земельною ділянкою, виходячи з фактичної площі земельної ділянки, без урахування надлишку 40 кв.м. утвореного за рахунок площі вул.6 [PERSON], тобто із площі 553 кв.м. Перший варіант передбачає розподілення площі земельної ділянки без урахування площі зайнятої спірною будівлею літ. «Л», у частках, які відповідають часткам у праві власності на будинок: - [PERSON] з часткою 11/20 пропонується земельна ділянка, загальною площею 304 кв.м.; - [PERSON] з часткою 9/20 пропонується земельна ділянка, загальною площею 249 кв.м. Другий варіант передбачає розподілення площі земельної ділянки з урахуванням площі зайнятої спірною будівлею літ.«Л» з відступом від часток у праві власності на будинок: -[PERSON] з часткою 11/20 пропонується земельна ділянка, площею 388 кв.м.; -[PERSON] з часткою 9/20 пропонується земельна ділянка, загальною площею 165 кв.м. Невідповідність площі земельних ділянок часткам співвласників за другим варіантом становить 84 кв.м. Враховуючи, що по першому варіанту на частині земельної ділянки, яку пропонується у користування позивачу [PERSON] розташований самовільно збудований відповідачем [PERSON] житловий будинок під літ. «Л», позивач [PERSON] погоджується з невідповідністю площі земельних ділянок часткам у праві на домоволодіння та просить суд визначити порядок користування земельною ділянкою по другому варіанту. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06 липня 2015 року відкрито провадження по цивільній справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10 жовтня 2016 року по справі призначено судову земельно-технічну експертизу та провадження у справі запинено. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 30 березня 2018 року повновлено провадження по цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 07 травні 2018 року. 09 жовтня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання призначене на 20 грудня 2018 року, позивачі та його представники [PERSON] та [PERSON] не зявились, про дату, час і місце проведеня судового засідання повідомлені належним чином, однак 20.12.2018 року до суду надійшла заява від представників позивача, в якій останні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити, розгляд справи провети за їх відсутності, у разі неявки відповідачів провести розгляд справи в заочному порядку. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] приймала участь у судових засіданнях особисто та через свого представника [PERSON] Так, у судовому засіданні 27 жовтня 2015 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] надані заперечення на позовну заяву про встановлення порядку користування земельною ділянкою, в яких він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що вона отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку, загальною площею 456 кв.м., а право власності є непорушним (т.1, а.с 212-217). В судовому засіданні 25 листопада 2015 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] надані пояснення на заяву про зміну та збільшення розміру позовних вимог, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] мала одноособове право користування земельною ділянкою, оскільки до укладання між [PERSON] та [PERSON] договору дарування 11/20 частини житлового будинку 15-а, відповідна земельна ділянка площею 527 кв.м. знаходилась у користуванні [PERSON] (т.1, а.с 231-237). Проте, згодом, відповідач [PERSON] надала до суду заяву від 14 грудня 2015 року, в якій зазначила про припинення процесуальних повноважень всіх своїх представників та просила всю судову кореспонденцію надсилати на її ім`я за адресою: 6 ст.Люстдорфської дороги, вул.6 Лінія, буд.15-а, м.Одеса, 65114 (т.2, а.с 4-9). Аналогічні заяви про надсилання всієї судової кореспонденції на вищевказану адресу подано відповідачем [PERSON] 25 січня 2016 року (т.2, а.с 31-35) та 28 березня 2016 року (т.2, а.с 86-98). Відповідно до п.2 ч.7\~ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Частиною 3 та частиною 4\~ст.\~130\~ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім'ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Саме за адресою зареєстрованого місця проживання, яка співпадає з адресою, повідомленою [PERSON] суд, як адреси для листування, судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на ім'я [PERSON] Відповідач [PERSON] за вказаною адресою зареєстрованого місця проживання судові повістки не отримує, що підтверджується поштовими конвертами повернутими на адресу суду. Статтею 130\~ЦПК України\~встановлено,\~що у випадку\~відсутності в\~адресата офіційної\~електронної адреси\~судові повістки,\~адресовані фізичним\~особам,\~вручаються їм\~під розписку,\~а юридичним\~особам -\~відповідній службовій\~особі,\~яка розписується\~про одержання\~повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу,\~якій адресовано\~судову повістку,\~не виявлено\~в місці\~проживання,\~повістку під\~розписку вручають\~будь-кому\~з повнолітніх\~членів сімї,\~які проживають\~разом з\~нею.\~У такому\~випадку особа,\~якій адресовано\~повістку,\~вважається належним\~чином повідомленою\~про час,\~дату і\~місце судового\~засідання,\~вчинення іншої\~процесуальної дії. У\~разі відсутності\~адресата (будь-кого\~з повнолітніх\~членів його\~сімї)\~особа,\~яка доставляє\~судову повістку,\~негайно повертає\~її до\~суду з\~поміткою про\~причини невручення. Якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Приймаючи до уваги, що судові відправлення, направлення на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON], якою в свою чергу судові повістки не отримуються, були повернуті до суду поштою із відміткою «за закінченням терміну зберігання» «за відмовою від одержання» «за даною адресою не проживає», суд вважає, що відповідач [PERSON] повідомлена належним чином та повторно не зявилась до судового засідання без поважних причин, не повідомивши суд про причини неявки. Відповідно до ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом також враховується, що відповідно до ч. 1\~ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Таким чином, неявки відповідачів, без надання жодних доказів поважності неприбуття у судові засідання, свідчать про зловживання наданими їм процесуальними правами, що в свою чергу призводить до порушення судом строків розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням надання представниками позивача заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також повторною неявкою відповідачів по справі у судове засідання без поважних причин будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце проведення судового засідання, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі, а також у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси, за згодою позивача по справі, постановлена ухвала про заочний розгляд справи за наявними в ній матеріалами справи. Постановлюючи ухвалу про заочний розгляд справи, судом враховується, що дійсно відповідач [PERSON] та її представники під час розгляду справи приймали участь у справі та були присутніми в судових засідань, однак після подання позивачем останніх уточнень позовної заяви 07.06.2018 року, які були прийняті судом до розгляду, жодного разу відповідачі [PERSON] та представник Одеської міської ради до судового засідання не зявились, відзиву на уточнену позовну заяву подану до суду 07.06.2018 року за вхід №20471 не надали, своєї думки та правової позиції не висловили, у звязку з чим, судом вважається, що з урахуванням вказаних обставин та захисту процесуальних прав та інтересів відповідачів по справі, є доцільним проведення судового засідання в заочному порядку. Дослідивши і вивчивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Виконкому Кагановічевської райради м.Одеси від 03 травня 1957 року [PERSON] було виділено на праві безстрокового користування земельну ділянку, площею 525 кв.м., розташовану за адресою: 6 ст.Люстдорфської дороги, вул.6 лінія,15 в м.Одесі, під будівництво житлового будинку (т.1, а.с. 12). Рішенням народного суду Київського району міста Одеси від 24 липня 1987 року був задоволений позов Київського райвиконкому м.Одеси про вилучення побудованого житлового будинку як самочинного будівництва. На підставі вказаного судового рішення Київський райвиконком м. Одеси ухвалив рішення за № 661 від 21 серпня 1987 року, яким прийняв домоволодіння №15-а по вул.6 лінія в м.Одесі, яке було двоквартирним житловим будинком, на баланс ЖЕО Київського району м.Одеси та вирішив видати [PERSON], на склад сім`ї: вона та її син [PERSON] ордер на квартиру №1, яка складає із житлової кімнати, площею 18,5 кв.м., кухні-10,9 кв.м., коридору 4,5 кв.м.; а [PERSON]Г на склад сім`ї: вона, її донька - [PERSON] та її син - [PERSON] видати ордер на квартиру №2 (т.1, а.с.14) . Рішенням Київського райвиконкому м. Одеси за №291 від 08 червня 1991 року рішення Київського райвиконкому м. Одеси №661 від 21 серпня 1987 року в частині укладення договору найму жилих приміщень в будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі з [PERSON] скасовано, вирішено вилучену у [PERSON] частину домоволодіння повернути їй, як власнику (т.1, а.с. 15-16). Рішення Київського райвиконкому м. Одеси №661 від 21 серпня 1987 року в частині укладення договору найму квартири [ADDRESS] з [PERSON] скасовано не було. Рішенням Київського райвиконкому м.Одеси №711 від 15 липня 1994 року «Про затвердження розрахунку доль, визначення правового статусу та прийняття в експлуатацію житлового будинку №15-а по вул.6 Лінія» затверджено розрахунок доль по вказаному житловому будинку, згідно з яким: - 11/20 частини будинку корисною площею 57,1 кв.м., в т.ч. дві житлові кімнати площею 32,3 кв.м. з надвірними спорудами: сарай «З», «И», «Е», вбиральня «Д», навіс «Ж», веранда «К», які належить [PERSON]Г; - 9/20 частини будинку корисною площею 33,9 кв.м., в т.ч. житловою 18,5 кв.м.,надвірними спорудами: сарай «В», «Г», вбиральня «Б», які належать Київській районній раді народних депутатів, на земельній ділянці площею 527 кв.м. по вул. 6 Лінія (т.1, а.с. 17, 20). Відповідно до акту прийняття в експлуатацію від 12 липня 1994 року прийнято в експлуатацію 9/20 частини будинку № 15-а по вул.6 Лінія в м.Одесі, побудовано [PERSON] (т.1, а.с. 18). Відповідно до акту прийняття в експлуатацію прийнято в експлуатацію 11/20 частини будинку № 15-а по вул.6 Лінія в м.Одесі, побудовано [PERSON], 11/20 частини домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 289,9 кв.м.(т.1, а.с. 19). 07 вересня 1994 року [PERSON] на підставі рішення Київського райвиконкому м.Одеси № 711 від 15 липня 1994 року отримала свідоцтво про право власності на 11/20 частин житлового будинку № 15-а по вул.6 Лінія в м.Одесі (т.1, а.с. 21). Згідно договору дарування від 21 травня 2005 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 11/20 частин житлового будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі. У витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2005 року зазначено, що по заяві відчужується 11/20 частин житлового будинку, інша ідеальна частка 9/20 належить місцевій раді (т.1, а.с. 22, 23). На підставі розпорядження Органу приватизації Одеської міської ради від 02 березня 2006 року за № 194641 [PERSON] та [PERSON] стали власниками по 1/2 частини квартири під № 1 в будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі (т.1, а.с. 24). Згідно договору дарування від 10 серпня 2009 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 1/2 частину квартири під № 1в будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі (т.1, а.с. 25). Київська районна адміністрація Одеської міської ради розпорядженням № 619 від 23 грудня 2013 року затвердила Технічний висновок експерта [PERSON] про можливість зміни функціонального призначення квартири [ADDRESS] , 6-а ст.Люстдорфської дороги в м.Одесі в домоволодіння (т.1, а.с. 26). 20 січня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності [PERSON] на домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул.6 лінія 6 ст.Люстдорфської дороги, 15-б (Рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 16393164 від 20 січня 2014 року), та замість свідоцтва про право власності на ? квартири в порядку приватизації та договору дарування ? квартири, [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння (т.1, а.с. 28) . У схематичному плані земельної ділянки (техпаспорт від 26.03.2008 року) зазначено користувачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], міститься штамп про самочинне будівництво житловитй будинок «Л», [PERSON]В.(т.1, а.с. 29). 10 червня 2015 року Одеською міською радою прийнято рішення «Про затвердження проекту землеустрою та передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0456 га, за адресою: м.Одеса, вул.6-а Лінія, 15-а 6-ї ст.Люстдорфської дороги, 15-а для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» , на підставі якого 30 червня 2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності, індексний номер 39856797, на земельну ділянку за адресою: м.Одеса, вул.6-а Лінія 6-ї ст.Люстдорфської дороги, 15-а, кадастровий номер 5110136900:21:023:0014, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0456 га. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] розроблено за заявою [PERSON] від 31.10.2014 року на підставі наданих нею документів, у тому числі на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.09.2014 року, індексний номер 26928374 (т1, а.с. 80-160). Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року ухвалено рішення, яким скасовано рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] індексний номер: 15859187 від 17 вересня 2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, за адресою: Одеська область, м.Одеса, вулиця Лінія 6, 6 ст. Люстдорфської дороги, будинок 15а, загальною площею 101,9 кв.м, житловою площею 63,8 кв.м (т.1, а.с. 161-165). Скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок є підставою для визнання недійсним рішення про безоплатну передачу земельної ділянки у власність [PERSON] Під час розгляду спарви, судом з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, за клопотанням представника позивача, було постановлено ухвалу від 10.10.2016 року про призначення судової земельно-технічної експертизи. За наслідком вказаної призначеної експертизи, постановлено висновок судової земельно-технічної експертизи №5028 від 05.03.2018 року, якою встановлено: що згідно рішенню Виконкому Кагановічевської райради від 03.05.1957 року № 299 та Договору про надання у безстрокове використання земельної ділянки для будівництва будинку від 23.12.1957 року [PERSON] було надано для будівництва житлового будинку земельну ділянку, площею 525 кв.м. Починаючи з 1959 року площа та розміри ділянки частково не відповідали правовстановлюючим документам. Спочатку ділянка характеризувалась надлишком 2 кв.м. за рахунок невідповідності розмірів зовнішніх меж. Потім збільшилась на 40 кв.м. за рахунок площі вулиці 6 [PERSON]. Площа земельної ділянки наданої у власність [PERSON] на підставі правовстановлюючих документів (2015 р.) складає 456 кв.м. Фактична площа земельної ділянки, яка знаходиться в особистому користуванні [PERSON], складає 137 кв.м., у т.ч. 97 кв.м. з площі закріпленої за домоволодінням, та 40 кв.м. надлишки утворені за рахунок площі вулиці. Загальна площа земельних ділянок становить 593 кв.м. та не відповідає площі первинного відведення, а саме: більше на 68 кв.м. Збільшення площі обумовлено наявністю надлишків пл.40 кв.м. за рахунок площі вул.6 [PERSON] та 28 кв.м. внаслідок збільшення довжини фасадної межі на 0,75м. та задньої межі на 0,95м. [PERSON] з часткою 11/20 відповідає площа земельної ділянки 304 кв.м., [PERSON] з урахуванням 9/20 частин будинку 249 кв.м. (т.2, а.с. 183-191). Отже, площа земельної ділянки, якою фактично користується позивач [PERSON] становить 97 кв.м. (без врахування надлишків за рахунок площі вулиці), що не співпадає з ідеально належною часткою 9/20 та має недоїмку в розмірі 152 кв.м. (97 кв.м.-249 кв.м.). Земельна ділянка, яку передано у власність [PERSON] з долею 11/20 характеризується надлишками + 152 кв.м. (456 кв.м.-304 кв.м.). Суд, оцінюючи наданий висновок експертизи, враховує наступне. Вимоги до висновку експерта визначені\~ст.102 ЦПК України. Відповідно до вимог\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст.77,\~79,\~81 ЦПК України\~визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. А\~ст.78 ЦПК України\~визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає. що вказана експертиза була проведена відповідно до ухвали суду, експертною установою, що має відповідні повноваження, ухвалою суду експертів було попереджено про кримінальну відповідальність. Відповідно до вимог\~ст.110 ЦПК України\~висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89 цього Кодексу. Оцінюючи висновок експерта у сукупності та взаємозв'язку з іншими дослідженими доказами у справі, суд визнає останній достатньо обґрунтованим. Письмових доказів, з яким він вступає у суперечність матеріали справи не містять. Також суд зазнчає, що згідно ч.1\~ст.377 ЦК України,\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника землекористувача). Відповідно до положень\~ст. 120 ЗК України,\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У відповідності до ч. 4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За\~ цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, договір дарування 11/20 частини житлового будинку № 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі, укладено 21 травня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] Тому саме від [PERSON] до відповідачки [PERSON] мало перейти право користування земельною ділянкою у порядку\~ст. 120 ЗК України. Зі змісту акту про прийняття в експлуатацію 11/20 частини житлового будинку№ 15-а по вул. 6 Лінія в м.Одесі вбачається, що 11/20 частин житлового будинку розташовані на земельній ділянці площею 289,9 кв.м. Отже, до [PERSON], яка набула право власності на 11\\20 частини житлового будинку, перейшло право користування земельною ділянкою площею 289,9 кв.м., яке належало попередньому власнику [PERSON] У звязку з чим, суд доходить висновку, що Одеська міська рада під час прийняття рішення про передачу [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0456 га, безпідставно не застосувала до правовідносин сторін норму ч.4 ст. 120 ЗК України. Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач, слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Одеська міська рада прийняла рішення, яким порушується право позивача на безоплатну передачу йому у власність певної частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а тому порушене право підлягає захисту, за наступним. Згідно зі\~ст. 125 \~ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Водночас, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Будучи власником домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці, наданої під будівництво житлдового будинку, позивач [PERSON] мав усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо передачі йому безоплатно у приватну власність певної частини земельної ділянки. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] пред'явив позовні вимоги про скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Згідно з ч.3\~ст. 152 ЗК України,\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України). Відповідно до\~глави 16 ЦК України\~правочин може бути визнано недійсним з підстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2\~постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідно ч. 10\~ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ч.1\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.10 ч.1\~ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1\~ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 ЦК України\~затверджено один зі способів захисту порушеного права, а саме те, що правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника майна, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Згідно\~ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У\~разі скасування на підставі рішення суду рішення\~про державну\~реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься\~запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 21\~постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з того, що порядок користування земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до\~статті 88 ЗК\~бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою мають сторони, слід виходити з розміру їх частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Таким чином, враховуючи розяснення Верховного суду України, позивач та відповідач як співвласники житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, яка знаходиться в їх спільному постійному користуванні, мають право на встановлення порядку користування нею шляхом виділення конкретної земельної ділянки кожному власнику частки житлового будинку для його обслуговування до приватизації цієї землі. Верховний\~Суд\~України\~в\~постановах\~№ 6-841цс16 від 15.05.2017року, \~№ 6-2454цс16 від 01.11.2017 року зазначив: При застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~в поєднанні з нормою\~статті 125 цього Кодексу\~слід виходити з того, що в разі переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина пята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою,\~ погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №5028 від 05.03.2018 року, експертом запропоновано два варіанти порядку користування земельною ділянкою, виходячи з фактичної площі земельної ділянки, без урахування надлишку 40 кв.м. утвореного за рахунок площі вул.6 [PERSON], тобто із площі 553 кв.м. Перший варіант передбачає розподілення площі земельної ділянки без урахування площі зайнятої спірною будівлею літ. «Л», у частках, які відповідають часткам у праві власності на будинок: - [PERSON] з часткою 11/20 пропонується земельна ділянка загальною площею 304 кв.м., що прилягає до фасадної, правої і задньої зовнішніх меж земельної ділянки. Вхід на ділянку зберігається існуючий з вул.6 [PERSON], з переносом існуючих або улаштуванням нових воріт в огорожі фасадної межі; - [PERSON] з часткою 9/20 пропонується земельна ділянка загальною площею 249 кв.м., що прилягає до фасадної, лівої і задньої зовнішніх меж земельної ділянки. Вхід на ділянку зберігається існуючий з вул.6 [PERSON]. Другий варіант передбачає розподілення площі земельної ділянки з урахуванням площі зайнятої спірною будівлею літ.«Л» з відступом від часток у праві власності на будинок. По другому варіанту порядку порядку користування земельною ділянкою: -[PERSON] з часткою 11/20 пропонується земельна ділянка площею 388 кв.м., що прилягає до фасадної, правої і задньої зовнішніх меж земельної ділянки. Вхід на ділянку зберігається існуючий з вул.6 [PERSON], з переносом існуючих або улаштуванням нових воріт в огорожі фасадної межі; - [PERSON] з часткою 9/20 пропонується земельна ділянка загальною площею 165 кв.м., що прилягає до фасадної та лівої зовнішніх меж земельної ділянки. Вхід на ділянку зберігається існуючий з вул.6 [PERSON]. Невідповідність площі земельних ділянок часткам співвласників за другим варіантом становить 84 кв.м. Враховуючи, що по першому варіанту на частині земельної ділянки, яку пропонується у користування позивачу [PERSON] розташований самовільно збудований відповідачем [PERSON] житловий будинок під літ. «Л», та поясненнями позивача, що [PERSON] погоджується з невідповідністю площі земельних ділянок часткам у праві на домоволодіння та просить суд визначити порядок користування земельною ділянкою по другому варіанту, суд вважає за необхідне затвердити другий запропонований експертом порядок користування земельною ділянкою, в якому межі, що відокремлюють земельні ділянки описуються наступним чином: Ділянка [PERSON] пл. 388 м2 : -\~від точки\~розташованої на\~фасадній межі земельної ділянки з відступом 2,52 м. від правої межі земельної ділянки по напрямку до задньої межі земельної ділянки,відрізок довжиною 9,44 м.; - поворот ліворуч по напрямку до лівої зовнішньої межі земельної ділянки, відрізок довжиною 3,30 м. на зовнішній кут прибудови літ. «аШ»; - далі по зовнішній стіні прибудови літ. «аШ» орієнтований на фасадну межу відрізок довжиною 1,23м: - поворот ліворуч довжиною 0,52м: - поворот праворуч по осях міжквартирних перегородок що розділяють житловий будинок на дві квартири, на всю їх довжину з відрізками 3,60м + 0,30м + 4,60м; - по осі існуючи огорожі довжиною 1,0м; - поворот праворуч по прямій лінії напрямком до задньої межі довжиною 9,28м; - поворот ліворуч напрямком до лівої межі довжиною 2,26м; - поворот праворуч і далі по існуючій огорожі довжиною відрізків 9,62м + 1,80м + 1,49м + 8,02м + 5,83м + 3,21м + 2,80м + 11,74м + 15,90м + 2,52м у віхідну точку. Ділянка [PERSON] пл. 165 м2 : -\~від точки\~розташованої на\~фасадній межі земельної ділянки з відступом 2,52 м. від правої межі земельної ділянки по напрямку до задньої межі земельної ділянки,відрізок довжиною 9,44 м.; - поворот ліворуч по напрямку до лівої зовнішньої межі земельної ділянки, відрізок довжиною 3,30 м. на зовнішній кут прибудови літ. «аШ»; - далі по зовнішній стіні прибудови літ. «аШ» орієнтований на фасадну межу відрізок довжиною 1,23м: - поворот ліворуч довжиною 0,52м: - поворот праворуч по осях міжквартирних перегородок що розділяють житловий будинок на дві квартири, на всю їх довжину з відрізками 3,60м + 0,30м + 4,60м; - по осі існуючої огорожі довжиною 1,0м; - поворот праворуч по прямій лінії напрямком до задньої межі довжиною 9,28м; - поворот ліворуч напрямком до лівої межі довжиною 2,26м; - поворот ліворуч і далі по існуючій огорожі довжиною відрізків 9,28м + 9,30м + 3,91м + 10,17м + 3,38м + 3,62м + 1,74м у вихідну точку. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до\~ст. 13 Конституції України, "держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання". Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов'язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов'язаннями. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об'єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема\~Конституція,\~Цивільний кодекс\~надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У\~ст. 386 ЦК\~закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб'єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Тут мається на увазі саме юридична рівність власників у виборі та застосуванні встановлених законом засобів захисту. Згідно частин першої та четвертої\~статті 10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~(з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а\~стаття 18 цього Закону\~визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до\~Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; \~підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «[PERSON] проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин, суд вважає, що звернення позивача до суду з цим позовом про скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку та встановлення порядку користування земельною ділянкою є єдиним можливим способом захисту її прав та інтересів та обраний позивачем спосіб захисту не суперечить закону. Згідно з ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6\~ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку та встановлення порядку користування земельною ділянкою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1948 (одна тисяча дев`ятсот сорок вісім) гривень 80 копійок. Ухвалою Київського районного суду міста [PERSON] від 10.10.2016 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, обов`язок оплати вартості експертизи покладено на позивача [PERSON] Згідно рахунку на проведення експертизи від 10.03.2017 року № 5028/24 вартість експертизи складає 4276, 80 грн., які сплачено позивачем [PERSON] Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача У зв'язку з чим, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача судові витрати на оплату експертизи. При вищевикладених обставинах та

Outcome: approved