Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 30 жовтня 2014 року надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування заподіяної працівником шкоди. В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначила, що з 28.02.2011 року [PERSON], яка пізніше змінила прізвище на [PERSON], перебувала з нею у трудових відносинах на підставі трудового договору. 01.03.2011 року між сторонами був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 17.04.2013 року в магазині "[INFO]", де працювала відповідач, було проведено передачу товарно-матеріальних цінностей у зв'язку з заявою відповідача про надання відпустки по вагітності і пологам, в ході якої було виявлено недостачу в розмірі 20 000 гривень. У поясненні відповідач вказала, що за фактом недостачі зобов'язується віддати борг до 01.11.2013 року. На теперішній час заборгованість [PERSON] погашена частково, у зв'язку з цим позивач вимушена звернутися до суду за захистом порушених прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала уточнену позовну заяву. [PERSON] суду пояснила, що відповідач надавала мешканцям села товари в борг, який не було повернуто. [PERSON] частково повернула [PERSON] борг, який було взято з магазину, коли працювала продавцем відповідач. Відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 11350 грн., з урахуванням того, що 30.11.2014 року [PERSON] погасила заборгованість в сумі 1000 гривень. У зв'язку з нестачею грошових коштів позивач вимушена була взяти кредит в банку і вважає, що відповідач повинна повернути їй сплачені по кредиту відсотки: за липень 2014 року 511,92 гривень, за серпень 2014 року - 508,04 гривень, за вересень 2014 року - 528,11 гривень, за грудень 395 гривень. Тому, [PERSON] вважає, що заборгованість [PERSON] перед нею в загальній сумі складає 13293,07 грн., а також судові витрати. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково та пояснила, що працювала у магазині позивача з 28.02.2011р., де отримувала заробітну плату від виручки приблизно 1500-1600 грн. щомісячно. Не заперечує, що надавала мешканцям села товари в борг, однак останні кошти не повернули в повному обсязі. Заборгованість в сумі 20 000 гривень виникла за великий період часу з 2011 року, про зазначену заборгованість позивачу було відомо, оскільки за такими умовами робив в селі магазин. Вважає, що не повинна відшкодовувати шкоду, окрім її особистого боргу та боргу сестри чоловіка - [PERSON] в загальній сумі 1600 гривень. Інші гроші повинні повернути боржники. Документи щодо інвентаризації відповідач підписувала на 8 місяці вагітності, підписала всі документи, оскільки є довірливою людиною. На теперішній час, має тяжке матеріальне становище, знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, щомісячно отримує допомогу на дитину в сумі 810 гривень, для повернення боргу позивачу оформила кредит в банку, за користування яким щомісячно сплачує 680 гривень. На підтвердження матеріального стану надані суду документи. Суд, з'ясувавши позиції сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм оцінку, вважає, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивач - [PERSON] є фізичною особою - підприємцем та має у власності ? частини магазину, що знаходиться в [ADDRESS], що підтверджено відповідними документами. 28 лютого 2011 року між ФОП [PERSON] та фізичною особою [PERSON], був укладений трудовий договір, за яким відповідач повинен виконувати роботу продавця продовольчих та непродовольчих товарів, надавати торгівельно-посередницькі послуги громадянам. Трудовий договір був зареєстрований 28 лютого 2011 року Куйбишевським районним центром зайнятості за №19 (а.с.9), до якого щорічно вносились доповнення в частині збільшення оплати праці (а.с.10-11). 01 березня 2011 року між сторонами був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 12). 12 квітня 2013 року [PERSON] змінила прізвище на "[PERSON]", у зв'язку з укладанням шлюбу, що підтверджено свідоцтвом про шлюб (а.с.8). 17.04.2013 року в магазині "[INFO]", де працювала [PERSON], було проведено передачу товарно-матеріальних цінностей, у зв'язку з заявою відповідача про надання відпустки по вагітності і пологам, в ході якої було виявлено недостачу в розмірі 20 000 гривень, що підтверджується пояснювальною запискою [PERSON] від 26.04.2013 року (а.с.13) та актом інвентаризації від 17.04.2013 року (а.с. 14-20). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, який зобов'язаний забезпечувати схоронність довірених йому матеріальних цінностей та який взяв на себе повну відповідальність за матеріальні цінності договором про повну матеріальну відповідальність, допустила розтрату матеріальних цінностей на загальну суму 20 000 грн. На день розгляду справи шкода, заподіяна працівником [PERSON] погашена частково, залишок складає 11350,00 грн. Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини у випадках, коли між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. На переконання суду, проценти за кредитом в загальній сумі 1943,07 гривень, які позивач просить додатково стягнути з відповідача не відносяться до прямої дійсною шкоди, завданої працівником та відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене, протиправними діями відповідача заподіяна матеріальна шкода в сумі 20 000 гривень, залишок невідшкодованої суми складає 11350,00 грн., яка відповідно до укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (п.1) підлягає відшкодуванню відповідачем. Разом з тим, статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Отже, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою трудових спорів, які розглядаються в порядку цивільного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у трудових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя. Судом встановлено, що заподіяна працівником шкода виявлена після проведення інвентаризації - 17 квітня 2013 року, що не заперечується сторонами, та підтверджено поясненням відповідача від 26.04.2013 року про наявність шкоди в розмірі 20 000 гривень (а.с.13). За минуванням більше ніж півтора роки, після виявлення шкоди, позивач 30 жовтня 2014 року звернулась до суду з позовом про відшкодування заподіяної працівником шкоди. В обґрунтування причин поважності пропуску строку звернення до суду з позовом позивач в судовому засіданні пояснила, що про розмір шкоди дізналась після проведення інвентаризації - 17 квітня 2013 року, весь час до звернення до суду 30.10.2014 року мала намір вирішити спір мирним шляхом. Поважних причин пропуску строку (хвороба, інші причини, які заважали своєчасно звернутися за захистом до суду) позивач в судовому засіданні не навела та не надала ніяких доказів про поважність пропуску встановленого Законом строку звернення до суду за захистом своїх прав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що строк звернення до суду пропущений позивачем не з поважних причин, підстави для поновлення цього строку відсутні. Ніщо не заважало позивачу звернутись до суду в установлений законом річний строк з відповідним позовом після виявлення шкоди, крім того для цього були всі підстави, отже відповідач за минуванням року добровільно відшкодувала менше половини заподіяної шкоди. Враховуючи викладене, з урахуванням фактичних обставин справи, наданих доказів, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], про відшкодування заподіяної працівником шкоди, слід відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed