Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить: 1) Розірвати шлюб з [PERSON]; 2) Визначити постійне місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір'ю; 3) Здійснити поділ спільного сумісного майна, визнавши за [PERSON] право власності на частку у розмірі 85% квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 39 м.кв; визнавши за [PERSON] право власності на частку у розмірі 15% квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], та право власності на автомобіль DEAWOO MATIZ, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER]. У судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, надавши відповідні пояснення на підтвердження своїх вимог, зазначивши, що подальше сімейне життя між подружжям неможливе, оскільки між ними склалися неприязні стосунки, зокрема було відкрите кримінальне провадження ЄРДР №12015100030011718 за фактом побиття позивачки відповідачем, додатково зазначивши, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та матеріального утримання дитини у повній мірі, позивачка самостійно утримує дитину, сплачує додаткові витрати, за продукти харчування, одяг, навчання дитини, працює, а тому дитина тимчасово проживає з бабусею, просить суд збільшити її частку при поділі квартири, взявши до уваги інтереси малолітньої дитини. У судовому засіданні відповідач, представник відповідача позовні вимоги визнали частково: а саме, в частині розірвання шлюбу, визначення постійного місця проживання малолітньої дитини з матір'ю та поділу спільного сумісного майна у рівних частках, в частині збільшення частки позивачки при поділі квартири та визнання права власності за відповідачем на автомобіль - заперечували, надавши відповідні пояснення, зазначивши, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову частково не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб, що є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову в цих частинах, щодо решти позовних вимог, слід зазначити про наступне. Суд, заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 червня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 583, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище після реєстрації шлюбу якої "[PERSON]", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 10). Сторони від подружнього життя мають дитину [PERSON], [INFO], позивач та відповідач є батьками дитини, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 11). Суд встановив, що сімейне життя подружжя не склалося, сторони припинили шлюбно-сімейні відносини, ведення спільного господарства і поновлювати їх не мають наміру, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, інтересам їх дитини, що має істотне значення. Згідно з вимогами ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. [PERSON], [PERSON] та [PERSON], станом на 26.02.2016 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою Комунального концерну "Центр комунального сервісу" Деснянського району міста Києва" №813 від 26.02.2016р., власником особового рахунку є [PERSON] (а.с. 54). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, визнання відповідачем позову в цих частинах, суд приходить до обґрунтованого висновку про їх задоволення. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2011 року [PERSON] та [PERSON] прийняли у власність в рівних частках квартиру [ADDRESS], [PERSON] є власником 1/2 частки цієї квартири, що підтверджується копіями Договору купівлі-продажу квартири від 19 січня 2011 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с. 13, 14). Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.07.2012 року [PERSON] є власником транспортного засобу DEAWOO MATIZ, 2011 року випуску, державний номер [NUMBER], що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 15). Відповідно до відповіді № 01-10-М-340 від 21.03.2016 року Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації малолітня дитина [PERSON], [INFO], не проживає на території Деснянського району міста Києва, а тому вирішення питання щодо участі у вихованні малолітньої дитини, розгляд даного питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації суперечить нормам чинного законодавства України та не належить до компетенції органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Судом встановлено, що на момент розгляду справи [PERSON], [INFO], за сімейними обставинами тимчасово проживає із бабусею в Хмельницькій області. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. ст. 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною 2 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частина 3 цієї ж норми передбачає можливість за рішенням суду збільшити частку дружини, чоловіка, якщо з нею, ним, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК). Згідно з п. 23 Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. З матеріалів справи слідує, що спірна квартира та транспортний засіб були придбані сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки доказів того, що це майно набуте за кошти, які належали одному із подружжя матеріали справи не містять. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (ч.ч. 1, 3 п. 25 Постанови). Суд вважає, що достатні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі квартири відсутні. З урахуванням положень ст. 71 СК України, суд дійшов висновку про необхідність проведення поділу майна, яке є спільною сумісною власністю сторін у справі, виділивши у власність по 1/2 частини спірного майна. Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частина 2 даної норми передбачає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У п. 25 постанови Пленуму ВСУ зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що автомобіль є неподільною річчю, але про отримання компенсації за свою частку у цьому спільному майні жодна сторона по справі не заявила і попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідну грошову суму. Крім того, на думку суду, неможливо поділити спірне майно між сторонами, виходячи із його вартості, оскільки сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції надано належний доказ тільки стосовно вартості квартири, але не було надано належних доказів вартості спірного автомобіля на час розгляду справи. У п. 22 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ вказано, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За таких обставин, на день розгляду справи судом сторони не погодили вартість спірного автомобіля та не надали належних доказів у підтвердження його вартості, а відтак, поділити дане майно можливо тільки визначивши ідеальні частки сторін на автомобіль. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial