Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (далі - ТОВ «Максус Лізинг» або відповідач) в якому просить суд визнати договір фінансового лізингу № 01027 від 13.03.2018 недійсним, стягнути з відповідача на свою користь сплачені грошові кошти у сумі 24000 гривень та на відшкодування моральної шкоди 5000 гривень з підстав несправедливих умов договору та відсутності нотаріального посвідчення, що внаслідок неправомірних дій відповідача завдало шкоди позивачу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.03.2018 між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 01027 (далі договір). Договір, який був укладений у простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення з метою набуття позивачем права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю. Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу транспотний засіб та передати його в користування лізингоодежувачу на строк та на умовах , передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Предметом договору є транспортний засіб, а саме марка/модель Lada Granta, комплектація/модифікація 219010-011-50, об'єм /ти двигуна - 1,6 бензин, тип КПП- 5 мех, привід -2wo. Посилається на те, що договір є нікчемним оскільки його не було посвідчено нотаріально у зв'язку з чим договір порушує права позивача як споживача фінансових послуг фінансового лізингу. На виконання договору позивач сплатив відповідачу 24000 гривень авансового платежу. Відповідачем було введено в оману позивача як споживача фінансових послуг щодо права відповідача на укладення договору фінансового лізингу. Діяльність ТОВ «Максус лізинг» з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню і відповідач не має права надавати такі послуги фінансового лізингу без ліцензії. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.08.2018 та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Цією ухвалою розяснено відповідачу можливість подати суду відзив разом з наявними доказами і заявами про виклик свідків, предявити зустрічний позов чим відповідач не скористався. Суд не отримував від сторін заяви та клопотання. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 13.03.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» у простій письмовій формі без його нотаріального посвідчення укладено договір № 01027 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом його є транспортний засіб легковий автомобіль (а.с. 15-22). Договір був укладений з метою набуття позивачем права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю. Відповідно до умов вказаного договору відповідач, визначений у договорі як лізингодавець зобов'язався придбати у власність предмет лізингу транспотний засіб та передати його в користування позивачу, визначеному у договорі як лізингоодежувач, на строк та на умовах , передбачених договором, як лізингоодержувач, прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Предметом лізингу є транспортний засіб, а саме марка/модель Lada Granta, комплектація/модифікація 219010-011-50, об'єм /ти двигуна - 1,6 бензин, тип КПП- 5 мех, привід -2wo вартістю 8942 (вісім тисяч девятсот сорок два) долари США 75 центів США, що як визначено сторонами договору на дату його укладання згідно до обмінного курсу АТ «[PERSON] [PERSON]» склало 234 300 (двісті тридцять чотири тисячі триста) гривень. Згідно п. 9.2 ст. 9 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 25 відсотків вартості предмету лізингу. На виконання договору позивач сплатив відповідачу безготівковим платежем 24000 гривень у якості авансового платежу, що підтверджується квитанцією. (а.с.23). Спірні правовідносини виникли у зв'язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу. Предметом спору є недійсність договору як правочину, а також наслідки невиконання відповідачем своїх обовязків за договором фінансового лізингу. \~ \~ \~ \~Судом встановлені обставини спірних правовідносин на підстави досліджених судом доказів: копія договору фінансового лізингу № 01027 від 13.03.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг», копія квитанції № 15477340 від 13.03.2018 про сплату [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» 24000 гривень як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 01027 від 13.03.2018. Оцінка суду. Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. \~ \~ \~ \~Статтею 806 ЦК України визначено, що договір лізингу, це домовленість сторін де одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. З аналізу вищевказаних вимогах законодавства випливає, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму (оренди) та договору купівлі-продажу, а тому до відносин пов'язаних з виконанням такого договору застосовуються положення цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж та Закон України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено самостійні підстави визнання угоди недійсною, в якій закріплено одну з підстав недійсності правочину - несправедливість умов договору. З аналізу вказаної статті вбачається, що несправедливість умов договору полягає в порушенні принципу добросовісності та порушенні істотного дисбалансу договірних прав, обов'язків сторін, які спрямовані на завдання шкоди споживачу. Аналізуючи пункти 1.4, 8.4, 9.4, 10,3 договору фінансового лізингу №01027 можна дійти висновку, що даний правочин по своїй суті спрямований на захист інтересів лише лізингодавця і на звуження його відповідальності, що свідчить про суттєву диспозицію між правами та обов'язками сторін, а наявність механізму зміни вартості платежів та розміру предмета лізингу тільки лізингодавцем слугує лише цьому підтвердженням, оскільки позбавляє лізингоодержувача будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного правочину (а.с.15-22). Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою згідно до вимог пункту 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Згідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ст. 1,4, 5, 7 до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. З аналізу вказаних норм, можна дійти висновку, що лізингова компанія належить до фінансової установи, яка в даному випадку здійснює діяльність спрямовану на залучення фінансових активів та їх адміністрування для придбання товарів у групах, тобто надає фінансові послуги, а тому потребує наявності відповідної ліцензії. Крім цього, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така ж правова позиція висловлена Верховним судом України у справах №6-2766 від 06 грудня 2015 року, №6-65цс16 від 11 травня 2016 року, №6-3020цс15 від 11 травня 2016 року. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З матеріалів справи вбачається у ТОВ відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів та їх адміністрування, договір фінансового лізингу №01027 від 13.03.2018 року нотаріально не посвідчувався. Отже, оскільки оскаржуваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, враховуючи, що у ТОВ «Максус Лізинг» відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів та їх адміністрування, а також враховуючи відсутність нотаріального посвідчення договору, суд вважає, що майнові права позивача порушено і тому необхідним визнати договір фінансового лізингу №13.03.2018, укладений 13.03.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР Україна» та [PERSON], недійсним з моменту його вчинення. У звязку з цим, з урахуванням положень ст.216 ЦК України, суд приходить до висновку, що кошти, отримані у формі авансового платежу відповідачем ТОВ «Максус Лізинг» за недійсним договором, мають бути повернуті іншій стороні договору, а тому необхідно також стягнути з відповідача на користь [PERSON] 24 000 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди в сумі 5000 гривень, суд приходить до такого висновку. Положеннями п.5 ст.4 та ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в ст.ст. 23,1167 ЦК України та передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пленум Верховного Суду України в п. 2постанови Пленуму від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25.05.2001 № 5, від 27.02.2009 № 1) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Будь-якого підтвердження спричинення моральної шкоди (фізичних і моральних страждань, інших негативних наслідків) позивачеві в результаті винних дій відповідача суду не надано, а сам факт укладення нікчемного правочину сторонами не може свідчити про спричинення такої шкоди позивачеві. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. У звязку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою позивач був звільнений від сплати судового збору та його вимоги задоволені, тому відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який складає 704,80 грн. На підставі ст.ст. 23, 203, 215,\~216, 220,\~369, 628,\~638, 799, 806,\~807 ЦК України,\~Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг»,

Outcome: partial