Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

21.09.2018р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. № 3-9). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 26.09.2018р. позовну заяву залишено без руху і позивачці надано строк для усунення її недоліків (а.с. № 48). Після усунення позивачкою недоліків, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.11.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 55). Ухвалою суду від 31.01.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. № 100). Ухвалою суду від 27.02.2019р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) задоволено клопотання представника відповідача про виклик і допит свідків (а.с. № 115). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 31.07.20104р., від якого народилося дві доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , Сім`я проживала в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності матері відповідача [PERSON] . За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами було придбано майно: однокімнатна квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано 15.12.2016р. за відповідачем [PERSON] . Зазначає, що їх спільні діти проживають з нею, іншого житла окрім будинку матері відповідача, вона не має, ніде не зареєстрована з дітьми, тому просила суд збільшити її частку майна з урахуванням інтересів малолітніх дітей до 2/3 часток квартири [ADDRESS] . Також подружжям були придбані автомобілі. Автомобіль FIAT DOBLO 1248, 2006р. випуску, червоного кольору, № кузову [NUMBER] , право власності на який з 04.07.2012р. по 04.07.2017р. було зареєстровано за відповідачем. Відповідно до звіту експерта №09/09 від 12.09.2018р. дійсна ринкова вартість цього автомобілю становить 161 850грн. Автомобіль MAZDA CX-7 2260, 2007р. випуску, червоного кольору, № кузова: [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , право власності на який з 26.10.2013р. по 13.04.2018р. було зареєстровано за відповідачем. Відповідно до експертного звіту №08/09 від 12.09.2018р. дійсна ринкова вартість автомобілю становить 283 742 грн. Відповідач здійснив продаж автомобілів без її письмової згоди, перереєстрував транспортні засоби на третіх осіб, а отриманими від продажу коштами розпорядився на свій розсуд. Проте, автомобілі придбані за час шлюбу, отже вони є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього у період з березня 2011р. по грудень 2015р. за спільні кошти в будинку [ADDRESS] , який належить матері відповідача і в якому сторони фактично в період шлюбу проживали сім`єю, був зроблений ремонт, придбані меблі та побутова техніка загальною вартістю 136 699,53 грн. Вказує, що за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач [PERSON] є керівником і засновником 8-ми юридичних осіб: ТОВ «Торгівельна компанія «Спецукрзапчастина»; керівником та засновником ТОВ «Комерційна фірма «Спецукрзапчастина»; керівником та засновником ТОВ «Торговий дім «Спецукрзапчастина»; ТОВ «Альтера Кемікал»; ТОВ «Торгівельний дім «МЕД УКРАЇНИ», ТОВ «СПЕЦУКРЗАПЧАСТИНА»; ТОВ «Торгівельний дім «ОЛАНВО»; ТОВ «Юридична компанія «ВЕРУС», з чого слідує, що він є людиною забезпеченою зі стабільним доходом від підприємницької діяльності. Також, має для проживання інше житло - житловий будинок [ADDRESS] , яке було придбано ним до шлюбу. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 60, 61, 62, 70 СК України, просила суд виділити їй 2/3 частини спірної квартири, а відповідачеві - 1/3 відповідно. Стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості половини двох автомобілів у розмірі 80 925грн. і 141 871грн. Виділити їй у власність: диван кутовий, телевізор LG 43UF640, стол обідній, посудомийну машину Electrolux E, загальною вартістю 68 133грн., що становить 1/2 частину майна подружжя. Виділити відповідачеві у власність: світильник Intelite D560 Maxus, світильник 10*20W хром, світильник LEV\\705626, світильник MR-16 у кількості 8 шт., світильник LEV/705626 у кількості 3 шт., світильник LEV/70589 у кількості 4 шт., світильник G-9 C 1037P у кількості 4 шт., світильник FERON у кількості 8 шт., люстру Egla, шафку ВЕНЕЦІЯ 100 д/раков ПИНТО 100, піддон СІМПЛО 90*90, душ штору ГЕО 6 90*90 напікруг. скл. ср. (2част), сифон д/душ. підд ТЕМПОПЛЕКС з відв. 45 градусів; чашу підв. унітазу НЕКСО+інсталяція+сидіння пов. Пад+кнопка; душевий набір Hansgrone Focus E2+Ecostat E; планшет Asus MemoPad 10 ME102A; газову поверхню Gunter&Hauer S 6 B; кондиціонер LG G09NHT; кондиціонер LG G09NHT; кондиціонер LG S12LHPT; кондиціонер LG S12LHPT; кондиціонер MSG-09HR(New/QB4); ноутбук 14-16 HP Pavilion dv5-1192er; телевізор PK LG 42LA667V; диван кутовий "Брюссель"; диван «Дюна»; стільці у кількості 6 шт., загальною вартістю 68 566,53 грн., що також становить 1/2 частину майна подружжя. Компенсувати за рахунок відповідача фактично понесені мною судові витрати. Відповідач позовні вимоги не визнав. 28.12.2018р. від представника відповідача - адвоката [PERSON] (діє на підставі ордеру від 18.04.2018р. - а.с. № 77) надійшов відзив на позовну заяву (а.с. № 64 - 71), у якому представник відповідача повідомив, що відповідач позовні вимоги не визнає взагалі, посилаючись на таке. Рішенням Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 10.07.2018р. у справі № 201/5681/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.12.2018р., частково задоволений позов [PERSON] про стягнення аліментів на користь двох малолітніх дітей подружжя у загальному розмірі 5 000грн. щомісячно. На час подання позовної заяви про поділ майна подружжя шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2018р. у справі № 201/4237/18. Сторони проживають окремо з початку 2017р., не ведуть спільне господарство. Рішенням суду про розірвання шлюбу встановлено, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, сім`я в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, фактично припинила своє існування. Зважаючи на це, відповідач був вимушений шукати інше житло для проживання, винаймати квартиру. В подальшому, з метою набуття власного житла за рахунок власних та позичених коштів відповідач сплатив пайовий внесок до споживчого кооперативу, на підставі чого набуто право власності на власне окреме житло. Вважає безпідставними твердження позивачки про належність майна (квартири, автомобілів, предметів побуту) на праві спільної сумісної власності, оскільки це не підтверджено з її боку належними доказами. Посилається на те, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Вказана презумпція не є імперативною нормою, а лише "правилом", в якому мають місце винятки, що передбачені законом (ст. ст. 57, 52, 62 СК України, норми яких регулюють правовий режим приватної власності чоловіка та дружини). Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі 6-843цс17. У правових висновках, які містяться в постанові Верховного Суду України від 03.06.2015р. № 6-38цс15, визначено критерії, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. ВСУ у цій постанові також зауважив, що тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Проте позивачкою не представлено суду доказів того, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя. За час перебування у шлюбі позивачка не працювала, не мала джерела доходу, достатнього для придбання вказаного майна. Позивачка не надала доказів про надання згоди на придбання спільного сумісного майна і участь у його придбанні. Транспортні засоби придбані відповідачем під час шлюбу за рахунок коштів, отриманих від продажу транспортних засобів, придбаних відповідачем до шлюбу для використання у підприємницькій діяльності. А позовні вимоги про поділ квартири шляхом виділення 2/3 частини не відповідають принципу рівності часток подружжя. Також вважає, що позивачкою не доведена і вартість спірного майна. Не надані договори з оцінювачем, а наданий позивачкою Звіт про оцінку майна і Висновок про вартість об`єкту оцінки що не відповідають вимогам ст.ст. 3, 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», адже він не зареєстрований в Єдиній базі, без присвоєного унікального номера, тому є недійсним (п. 1 розділу 5 Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженого Наказом ФДМУ від 17.05.2018р. № 658). Акти експертної оцінки, складені ТОВ «Меркурій Партнерс», також не відповідають вимогам Закону, оскільки лише звіт про оцінку є єдиним документом, що може встановлювати дійсну вартість спірного майна. Вартість предметів побуту визначена позивачкою на підставі чеків та квитанцій, в яких не відображено, хто, за рахунок яких коштів і для чого придбав дані речі. Всі ці речі були придбані за тривалий проміжок часу, що унеможливлює визначення загальної вартості предметів побуту без проведення оцінки. Всі ці речі були придбані не за спільні кошти подружжя, а з метою облаштування будинку матері відповідача, в якому на цей час проживає позивачка. Отже, всі ці речі є власністю матері відповідача. Зауважує на тому, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 зазначеного Кодексу (постанова Верховного Суду України від 02.10.2013р. у справі № 6-79цс13). Представник позивача вважав, що позивачка мала повідомити суду, чи надавалась нею письмова згода на придбання спірної квартири і автомобілів, чи була вона працевлаштована протягом перебування у шлюбі, чи мала у своєму розпорядженні будь-які об`єкти нерухомого майна і транспортні засоби до укладення шлюбу, пояснити джерела отримання коштів на придбання спірного майна. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивачка 14.01.2019р. надала відповідь на відзив (а.с. № 79 - 82), в якому не погодилася з доводами відзиву. Щодо твердження відповідача про те, що виділення 2/3 частин квартири не відповідає принципу рівності часток подружжя, пояснила, що вона діє в інтересах спільних малолітніх дітей, які з нею проживають, не мають ніякого житла, ніде не зареєстровані, весь час проживають в будинку бабусі - матері відповідача. У власності відповідача до укладення шлюбу знаходився житловий будинок [ADDRESS] , придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.1995р., а тому спірна квартира набувалась за рахунок коштів сімейного бюджету виключно для потреб їхньої сім`ї. Наполягала на тому, що при поділі майна подружжя існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, набутого в період шлюбу. На час придбання спірної квартири і укладення 30.08.2017р. договору №13/06-3.13.121 про сплату/внесення пайового внеску у Споживчий кооператив «Кращий будинок» сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем не надано доказів на спростування цього, та підтвердження придбання ним спірної нерухомості та іншого спірного майна за особисті кошти. Звертала увагу на тому, що норми ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Стверджуючи про таке, позивачка посилалася на правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц, від 21.11.2018р. по справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). Відповідаючи на питання відповідача, зазначила, що вона надавала свою усну згоду на придбання спірної квартири. Квартира придбавалася з метою поліпшення житлових всієї родини, це було їх перше спільне житло у кількості 4-х осіб, питання вирішувалось спільно з колишнім чоловіком. А питання придбання будь-яких транспортних засобів у період шлюбу завжди вирішувалось спільно з колишнім чоловіком, але останній у період шлюбу ніколи не звертався до неї з проханням надати письмову згоду на придбання будь-чого, в тому числі і рухомого майна. У власності інших транспортних засобів не має, має водійське посвідчення [NUMBER] від 01.08.2012р., користувалась спільними автомобілями безперешкодно за наявності необхідності. Не має іншого житла у приватній власності. Єдиним джерелом придбання нерухомого і рухомого майна у період з 31.07.2004р. по 26.10.2018р. (у період шлюбу) був сімейний бюджет. Знаходячись у шлюбі з відповідачем, вона не тільки опікувалася та виховувала спільних дітей (знаходилась у відпустці по догляду за дітьми), а й обіймала посаду бухгалтера і директора у Філії «УкрНДІІНТВ», ТОВ «ОЛАНВО», ТОВ з II «СУЗ», ТОВ «Мікотранс-1», АО «Проект А», у період з 01.08.2005р. і до цього час, що підтверджується записами в трудовій книзі. Крім того, займалась підприємницькою діяльністю і була засновником юридичних, осіб: Українсько-російського ТОВ Виробничо-Будівельно-Комерційної фірми «ОЛАНВО», ТОВ «Торгівельна компанія «АТК Україна». Позивачка та її представник - адвокат Нагорна Н.О. (діє на підставі ордеру від 02.05.2018р. - а.с. № 125) в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримала, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] (діє на підставі ордеру від 18.04.2018р. - а.с. № 77) в ході судового розгляду справи просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В ході судового розгляду справи відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами. Суд, вислухав позивачку, відповідача, представників обох сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.07.2004р. (а.с. № 10). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2018р. у справі № 201/4237/18 шлюб між ними розірвано (а.с. № 73-76). Від шлюбу сторони мають дві доньки - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується їх свідоцтвами про народження (а.с. № 46-47). Як вказує позивачка і не заперечується відповідачем, їх сім`я до розірванні шлюбу проживала в будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності матері відповідача [PERSON] , [INFO] . Відповідач повідомив суду про те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2018р. у справі № 201/5681/18, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.12.2018р., з нього на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання двох спільних неповнолітніх дітей у загальному розмірі 5 000 грн. щомісячно. Судом установлено, що під час перебування у шлюбі, а саме, 30.08.2017р. за відповідачем [PERSON] на праві власності була зареєстрована однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 123,9 кв.м, житловою площею 57 кв.м, яка набута в результаті внесення пайового внеску в повному обсязі, про що була видана 31.07.2017 р. довідка Споживчого кооперативу «Кращий будинок», що видно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.05.2018р. (а.с. № 11). Згідно з роз`ясненням, що міститься в пп. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987р. № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про кооперацію» від 10.07.2003р. № 1087-IV споживчий кооператив (споживче товариство) - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для організації торговельного обслуговування, заготівель сільськогосподарської продукції, сировини, виробництва продукції та надання інших послуг з метою задоволення споживчих потреб його членів; пай - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки; Статтею 19-1 цього Закону встановлено, що член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Системний аналіз наведених норм, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено [PERSON] у період шлюбу з позивачкою [PERSON] , то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності на неї. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та на те, що знаходиться в третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте до шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату, пошкодження речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов`язком або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015р. в справі № 6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй /йому особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1. Час набуття майна, 2. Кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя за особисті кошти якого воно придбано. Статтями 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності, 2. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із них. При цьому, суд враховує, що норми СК України (ст. 60) свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17, а також підтверджена правовими висновками Верховного Суду у постановах від 06.02.2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц. Суд критично ставиться і не бере до уваги надану відповідачем боргову розписку від 13.06.2017р., згідно якої він отримав у борг від [PERSON] для придбання власного житла грошові кошти в сумі 13 000 дол. США зі строком повернення до 13.06.2019р. (а.с. № 114) у якості доказу того, що спірна квартира була придбана відповідачем за власні кошти. Так, цей договір позики укладено у зареєстрованому шлюбі. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.05.2018р. вбачається, що відповідач вніс пайовий внесок у повному обсязі, про що була видана 31.07.2017р. довідка СК «Кращий будинок» (а.с. № 11). Разом із тим, з цього не вбачається, яку саме загальну суму коштів (внесків) і за який період було сплачено за квартиру, в Інформації з Державного реєстру речових прав вказано лише про дату видачі довідки кооперативом - 31.07.2017р. Відповідачем не надано жодних доказів того, коли він став членом СК «Кращий будинок», з якою періодичністю і у якій сумі він сплачував внески, відомості про їх загальну суму. Тому з наданої відповідачем розписки на 13 000дол.США не можна дійти висновку, що ці кошти були внеском для придбання власного житла і їх сума відповідає вартості спірної квартири. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що в червні 2017р. надавав [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 5000 дол. США, які було повернуто [PERSON] через місяць. Стосовно боргової розписки від 13.06.2017р. на суму 13 000 дол. США для придбання відповідачем власного житла свідок [PERSON] повідомив, що можливо він надавав відповідачу у позику ці 13 000 дол. США, але не зовсім пам`ятає обставини надання та повернення цієї позики. Будь-яких доказів того, що грошові кошти, які були внесені у якості пайових внесків до фонду Споживчого кооперативу «Кращий будинок» були отримані відповідачем [PERSON] до шлюбу, або іншим шляхом, не в якості доходу у період шлюбу - не надано. Оскільки відповідачем цього не доведено, вважається, що спірна квартира придбана подружжям за спільні сумісні кошти, а тому є предметом поділу. Відповідач безпідставно вважає, що позивачка має підтвердити факт своєї участі у придбанні спільного майна (що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя), з огляду на те, що за час перебування у шлюбі вона не працювала, не мала джерела доходу, достатнього для придбання вказаного майна, а доводить спільність походження коштів лише посиланням на статтю 60 СК України. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України та п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» істотними обставинами, що мають значення для справи при вирішення спорів про поділ майна, є випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Суд зазначає, що [INFO] у сторін народилася перша донька - [PERSON] (через 2,5 роки після укладення шлюбу), а [INFO] народилася друга донька [PERSON] (через майже через 7 років після укладення шлюбу) і за 7 років до його розірвання, а тому позивачка мала право на отримання відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку (тобто до [INFO] і до [INFO] р. - відповідно). Відповідачем не заперечується, що позивачка займалася вихованням спільних дітей. При цьому, позивачка у період шлюбу працювала, що видно з копії її трудової книжки. Так, з 01.08.2005р. працювала директором, бухгалтером на різних підприємствах - «УкрНДІІНТВ», ТОВ «ВБКФ «ОЛАНВО», ТОВ «СУЗ», ТОВ «Мікотранс-1», Адвокатське об`єднання «Проект А», де працює до цього часу (а.с. № 86-89). Та обставина, що ТОВ ВБКФ «ОЛАНВО» і ТОВ «Торгівельна компанія «АТК Україна» не виплачувалися позивачці дивіденди від доходу у період з 2009р. по 2018р., про що представником відповідача надані копії довідок цих підприємств (а.с. № 112-113), не свідчить про те, що вона взагалі не отримувала жодних доходів упродовж перебування у шлюбі з відповідачем. Зокрема, як видно з відомостей про фізичних осіб - платників податків ДПІ у Соборному районі м. Дніпра від 21.06.2018р. № 766/6/04-63-08-01-41, позивачка за період з 1 кварталу 2017р. по 1 квартал 2018р. отримала заробітну плату в сумі 8 084,56 грн. (а.с. № 45). Крім того, відповідачем не спростована та обставина, що спірна квартира була придбана для сумісних сімейних потреб - користування цим майном сім`єю - сторонами і їх спільними дітьми, що додатково свідчить про те, що квартира була придбана для сім`ї. Позивачка надала суду пояснення стосовно того, що іншого житлового приміщення у власності вона не має, а місце проживання спільних із відповідачем дітей до цього часу взагалі ніде не зареєстровано. Відповідач всупереч положенням статей 76-81 ЦПК України не довів та не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за його особисті кошти, як і не надав доказів того, що після сплати пайового внеску між ним та позивачем укладалася письмова угода, якою був визначений інший правовий статус спірної квартири. Окрім того, заперечення відповідача, що шлюбні відносини між колишнім подружжям було припинено навесні 2017 році нічим об`єктивно не підтверджені. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що навесні 2017р. між позивачкою і відповідачем почастішали сварки, а в травні 2017р. [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання. Враховуючи, що свідок [PERSON] працює на посаді директора в ТОВ «Юніон Оіл», ТОВ «Торгівельний дім «ЮНІОН ОІЛ», засновником яких є відповідач, суд критично ставиться до наданих ним свідчень. З огляду на пояснення позивачки, що не заперечувалось іншими учасниками процесу, [PERSON] періодично надає свідку [PERSON] грошові кошти у борг, яки є сусідом та проживає в буд [ADDRESS] , постійного місця роботи і стабільного доходу він не має, тобто також знаходиться у фінансовій залежності від відповідача. Свідки [PERSON] , [PERSON] у суді підтвердили, що фактичне спільне проживання [PERSON] та [PERSON] було припинено в листопаді 2017 року; зазначивши, що день народження позивачки 20.08.2017 р . вони святкували разом, а відповідач навіть подарував дружині новий мобільний телефон Самсунг. Також, свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, повідомила суду, що на початку червня 2017р. вона приїздила до подружжя Іващенків у будинок [ADDRESS] з метою залагодження виниклого між ними конфлікту, що супроводжувалось викликом патрульної поліції та складанням на неї адміністративного протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП України. Таким чином, враховуючи покази свідків, суд відхиляє твердження відповідача щодо окремого проживання сторін з початку 2017р., як це було зазначено у відзиві на позов. Положення статті 70 СК України закріплюють принцип рівності часток подружжя в спільному майні, оскільки майно подружжя може бути поділене між подружжям також за взаємною згодою (ст. 69 СК України). Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. При цьому, ч. 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально - правову презумпцію). Враховуючи установлені судом обставини та положення ч. 1 ст. 70 СК України, а також відсутність будь-яких письмових доказів про існування домовленостей між сторонами по справі щодо спірної квартири, суд доходить до висновку, що ця квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] і підлягає поділу шляхом визнання права власності по 1/2 частці. Згідно ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За роз`ясненнями, що містяться у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Позивачка просить збільшити її частку внаслідок лише того, що неповнолітні діти проживають з нею, не мають іншого житла, аніж будинок матері відповідача. Суд зазначає, що сам факт проживання малолітніх дітей з позивачкою не є за законом тією достатньою підставою для відходу від рівності часток, а іншого у справі не встановлено. Позивачка не посилається на інші обставини, які б зумовлювали такий відступ, зокрема і на недостатність аліментів, які вона одержує на підставі рішення суду на користь двох неповнолітніх дітей у розмірі 5 000 грн. щомісячно. За таких обставин суд вважає неможливим відступити від рівності часток подружжя в спірному майні, оскільки встановлена відсутність передбачених законом підстав для такого висновку. Як видно з відповіді на адвокатський запит Територіального сервісного центру № 1242 РСЦ в Дніпропетровській області МВС України від 18.07.2018р. № 31/4/1242-47аз (а.с. № 39) у період з 04.07.2012р. по 04.07.2017р. за відповідачем [PERSON] був зареєстрований на праві власності автомобіль FIAT DOBLO 1248, 2006р. випуску, червоного кольору, № кузову [NUMBER] . Означений автомобіль 04.07.2017р. був відчужений (перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу (СГ) Центр 5641) на користь [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] м [ADDRESS] ). Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності ТО «Меркурій Партнерс» №09\\09 від 12.09.2018р., дійсна ринкова вартість автомобілю FIAT DOBLO 1248, 2006 року випуску, червоного кольору, № кузову [NUMBER] . становить 161 850грн. (а.с. № 37). Крім того, за відповідачем [PERSON] у період з 26.10.2013р. по 13.04.2018р. був зареєстрований автомобіль MAZDA CX-7 2260, 2007 року випуску, червоного кольору, № кузова: [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] . Означений автомобіль 13.04.2018р. був відчужений (перереєстрований на нового власника на підставі договору, укладеного в ТСЦ № 1242) на користь [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ), яка є матір`ю відповідача. Відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності ТО «Меркурій Партнерс» №08\\09 від 12.09.2018р. дійсна ринкова вартість автомобілю MAZDA CX-7 2260, 2007 року випуску, червоного кольору, № кузова: [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] становить 283 742грн. (а.с. № 35). Як роз`яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У п. 30 цієї постанови Пленуму судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом установлено, що вищевказані автомобілі були придбані відповідачем у період шлюбу (04.07.2012р. і 26.10.2013р.) (шлюб розірвано рішенням суду від 25.09.2018р.) Позивачка стверджувала, що вона інколи користувалася вказаними автомобілями, що відповідачем не спростовано і не заперечувалося у відзиві на позов. Таким чином, вважається, що автомобілі були придбані для потреб сім`ї, за спільні грошові кошти. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Суд враховує, що автомобілі були відчужені відповідачем без згоди позивачки і не в інтересах сім`ї, а також не на її потреби. Інших доказів відповідач не надав. Окрім того, суд враховує, що автомобілі були відчужені 04.07.2017р. і 13.04.2018р., тобто за рік і за 5 місяців до розірвання шлюбу - 25.09.2018р. Відповідачем не надано суду належних доказів того, що спірні автомобілі були придбані за рахунок коштів, отриманих від продажу транспортних засобів, придбаних відповідачем до шлюбу для використання у підприємницькій діяльності. При цьому з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2018р. про розірвання шлюбу вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із позовом 19.04.2018р., а за кілька днів до цього (13.04.2018р.) перереєстрував автомобіль MAZDA CX-7 2260, 2007р. випуску, червоного кольору, на свою матір - [PERSON] . Таким чином, оскільки обидва автомобілі були відчужені відповідачем без згоди позивачки, не в інтересах сім`ї, не на її потреби, їх вартість слід враховувати при поділі майна подружжя, а, враховуючи, що автомобілі відчужені, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 1/2 частина їх вартості. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у Постанові Верховного суду від 08.05.2018р. у справі № 462/1868/15-ц (провадження № 61-5592св18). У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що в ході вирішення питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. При цьому, під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. При визначенні вартості компенсації на користь позивачки, суд бере до уваги надані нею висновки експертної оцінки автомобілів, оскільки відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. З урахуванням вищевказаних вимог процесуального закону, установлених судом обставин справи, з огляду на те, що висновки одержані у порядку, встановленого законом, а відповідачем не представлено суду жодних доказів про іншу вартість відчужених ним автомобілів, суд вважає надані позивачкою висновки експерта належним, допустимим і достатнім доказом, яким позивачка обґрунтовує вартість майна, що підлягає поділу. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 72 ЦПК України експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи. Експерт може призначатися судом або залучатися учасником справи. Експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Доводи відповідача про те, що акт експертної оцінки не відповідає вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», є недійсним, оскільки не є звітом експерта, суд не бере до уваги, оскільки у його змісті зафіксовано, що експертом Пархоменко О.В., який має кваліфікацію оцінювача автотранспортних засобів з використанням Положення про порядок ведення судової автотоварознавчої експертизи транспортних засобів МЮ України 2001р., Бюлетня автотовароведа № 012, проведено автотоварознавчу експертизу. Крім того, положеннями ч. 4 ст. 3 і ч. 3 ст. 12 цього Закону регулюється вимоги до акту оцінки майна, а не до акту експертної оцінки, який представлений позивачкою. А норми Закону не зумовлюють недійсність звіту про оцінку майна за умови невключення інформації зі звіту до Єдиної бази та присвоєння такому звіту про оцінку реєстраційного номера. Порядок ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затверджений Наказом Фонду державного майна України від 17.05.2018р. № 658, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.2018р. за № 677/32129, на який посилається відповідач, не є нормативним актом, який встановлює вимоги до змісту звіту чи до методики оцінки, а є актом, який (згідно його преамбули), визначає механізм ведення Фондом державного майна України єдиної бази даних звітів про оцінку, реєстрації в ній звіту про оцінку майна, складеного для цілей обчислення доходу платника податку - фізичної особи від продажу (обміну) майна (крім випадків успадкування та/або отримання у дарунок майна, вартість якого оподатковується за нульовою ставкою), у випадках, передбачених Податковим кодексом України, розміщення, використання, зберігання в ній інформації зі звіту про оцінку майна та документів про нерухоме, рухоме майно та майнові права, а також механізм взаємодії єдиної бази даних звітів про оцінку з авторизованими електронними майданчиками. Як стверджує позивачка, в період з березня 2011р. по грудень 2015р. за спільні кошти у будинок [ADDRESS] , який належить матері відповідача, і в якому фактично вони проживали у період шлюбу, було зроблено ремонт, придбані меблі і побутова техніка загальною вартістю - 136 699,53 грн. Позивачка просила виділити їй: диван кутовий PLaXnic.2wengeOTMCIIL-3FP, телевізор LG 43UF640, стіл обідній 2200(1600)*900*760, посудомийну машину Electrolux E (пп. в переліку майна 28-31 - а.с. № 5-6) загальною вартістю 68 133грн., що становить 1/2 частину майна подружжя (а.с. № 12, 14, 17-21, 24). Позивачка просила виділити вдповідачеві: світильник Intelite D560 Maxus, світильник 10*20W хром, світильник LEV/705626, світильник MR-16 у кількості 8 шт., світильник LEV/705626 у кількості 3 шт., світильник LEV/70589 у кількості 4 шт., світильник G-9 C 1037P у кількості 4 шт., світильник FERON у кількості 8 шт., люстру Egla, шафку ВЕНЕЦІЯ 100 д/раков ПИНТО 100, піддон СІМПЛО 90*90, душ штору ГЕО 6 90*90 напікруг. скл. ср. (2част), сифон д/душ. підд ТЕМПОПЛЕКС з відв. 45 градусів; чашу підв. унітазу НЕКСО+інсталяція+сидіння пов. Пад+кнопка; душевий набір Hansgrone Focus E2+Ecostat E; планшет Asus MemoPad 10 ME102A; газову поверхню Gunter&Hauer S 6 B; кондиціонер LG G09NHT; кондиціонер LG G09NHT; кондиціонер LG S12LHPT; кондиціонер LG S12LHPT; кондиціонер MSG-09HR(New/QB4); ноутбук 14-16 HP Pavilion dv5-1192er; телевізор PK LG 42LA667V; диван кутовий "Брюссель"; диван «Дюна»; стільці у кількості 6 шт., зазначені в переліку спільного сумісного майна подружжя (пп. переліку майна 1-27 - а.с. № 5-6) загальною вартістю 68 566,53 грн., що становить 1/2 частину майна подружжя (а.с. № 12, 13 - 15, 19 -21, 22-23, 25-30). Відповідач, заперечуючи проти такого поділу зазначав, що вартість предметів побуту, визначена у чеках і квитанціях не відповідає дійсній, оскільки ці документи не відображають, хто та за рахунок яких коштів і для чого придбав ці речі. Всі представлені позивачкою речі були придбані за тривалий проміжок часу, що унеможливлює визначення їх загальної вартості без проведення оцінки (враховуючи зміну вартості окремих речей при їх використанні). Також відповідач стверджував, що всі ці речі були придбані не за спільні кошти подружжя, а з метою облаштування будинку матері відповідача, в якому на цей час проживає позивачка, тому вони є власністю матері відповідача. Відповідачем не спростовується сам факт наявності вказаного позивачкою переліку майна, як такого. Тому, суд, вирішуючи спір у цій частині, виходить з доведеності фактичної наявності цього майна. Між сторонами відсутня домовленість щодо поділу цього майна, шлюбний договір вони також не укладали. Вартість належної частки позивачки у спільному сумісному майні подружжя становить 68 133грн., вартість належної частки відповідача - 68 566,53грн., відповідач не спростував підстави виділення заявленого майна позивачці: дивану кутового, телевізора LG 43UF640, стола обіденного, посудомийної машини Electrolux E, загальною вартістю 68 133грн., а також не заперечував проти виділення йому у власність інших речей. При цьому відповідач, заперечуючи щодо вартості майна, яке підлягає поділу, будь - яких доказів про те, що майно має іншу ціну не надав, клопотань з цього приводу суду не заявляв. Доказів того, що ці речі придбані не за спільні кошти і є власністю матері не надав. При цьому, стверджував, що речі дійсно були придбані з метою облаштування будинку матері відповідача ( [ADDRESS] ). Не заперечував, що у цьому будинку сторони проживали під час шлюбу у період з 2004р. по 2017р., де позивачка із дітьми проживала до 02.07.2019р., що вказує на те, що означені предмети побуту були придбані для облаштування побуту колишньої сім`ї, тобто в інтересах сім`ї. Суд вважає вказані вимоги позивачки обґрунтованими і доведеними, оскільки вони відповідають вимогам Сімейного законодавства України, не дивлячись на заперечення відповідача, не підтвердженими належними доказами, а тому підлягають задоволенню. Відповідач не ставив перед судом вимоги щодо поділу цього або іншого майна подружжя, придбаного ними за час перебування в шлюбі. Сімейне законодавство України передбачає порядок поділу майна подружжя та право подружжя на поділ майна. Позивачка таким правом скористалася, а тому її позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково - шляхом поділу майна подружжя з урахуванням презумпції рівності часток у спільному майні. Виходячи з такої презумпції, суд відмовляє позивачці у задоволенні її вимог про виділення їй у власність 2/3 частин спірної квартири. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, лише на 1 008 779грн. (717 850грн. + 80 925грн. + 141 871грн. + 68 133грн.) із заявлених 1 248 063грн., з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір в сумі 4 272грн. 55коп. Приймаючи до уваги, що позивачкою при подачі позовної заяви не був сплачений в повному обсязі судовий збір (замість 8 810грн., позивачкою сплачено 5 286грн. з посиланням на те, що розмір визначений, виходячи зі ставок судового збору за подачу позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу, що є помилковим, оскільки вимог про розірвання шлюбу в даній справі позивачкою не заявлено), то враховуючи розмір недоплаченої суми судового збору 3 524грн. і часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки та відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 762грн. з кожного (що загалом становитиме 3 524грн. і разом зі сплаченою сумою 5 286грн. буде дорівнювати визначеному законом для даної категорії справ розміру судового збору, що підлягає оплаті при подачі позову в сумі 8 810грн.). Звертаючись до суду з цим позовом позивачка сплатила 2 500грн. на користь ПП «Новомосковське бюро експертної оцінки» за виготовлення звіту про оцінку майна - спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надала квитанцію до прибуткового касового ордера від 11.09.2018р., які вона просила стягнути з відповідача (а.с. № 31-34). Суд не може взяти до уваги ці витрати, як пов`язані із розглядом справи, оскільки вони хоч і сплачені з метою визначення вартості спірної квартири, але позивачка не заявляла вимоги про компенсацію вартості (цині) квартири на свою користь, а просила виділити частку квартири без виділу в натурі. Для вирішення даного спору вартість нерухомого майна не має значення, тому вважається, що ці витрати здійснені позивачкою виключно за власною ініціативою. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial