Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

30 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, який уточнив 21 травня 2021 року, на предмет захисту свого права на працю, посилаючись на те, що наказом №155-к від 26 квітня 2010 року він був прийнятий на роботу до Обласного комунального закладу "Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська", який у 2013 році перейменовано в Комунальний заклад "Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради", а у грудні 2017 року реорганізований шляхом приєднання до Комунального закладу "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради", у березні 2018 року реорганізований шляхом перетворення в Комунальне підприємство "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" і у березні 2021 року реорганізовано шляхом приєднання до Комунального підприємства "Криворізький протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради, із зарахуванням на посаду інженера, по 23 жовтня 2017 року, коли його наказом №398-к від 23 жовтня 2017 року відсторонено від роботи без виплати заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України на необмежений строк з обов`язковою присутністю на робочому місці до усунення причин відсторонення, та згодом наказом №160-к від 10 травня 2018 року його звільнено з роботи за ч.4 ст. 40 КзПП, з якими позивач не погодився, скориставшись своїм правом на звернення до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. За наслідками розгляду вказаних вимог рішенням суду від 11 грудня 2018 року його позовні вимоги задоволені частково з визнанням наказу №398-к від 23 жовтня 2017 року про відсторонення від роботи незаконним, його скасуванням та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати відсторонення 23 жовтня 2017 року по день звільнення 10 травня 2018 року у розмірі 20 261,19 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року скасовано та передано справу на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання про визнання наказів №157-к від 07 травня 2018 року, №158-к від 07 травня 2018 року про дисциплінарні стягнення та наказу №160-к від 10 травня 2018 року про його звільнення незаконними з негайним поновленням його на роботі у Комунальному підприємстві "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" на посаді інженера з негайним виконанням рішення суду у цій частині, про що Дніпровським апеляційним судом від 24 грудня 2020 року винесена постанова, яку частково скасовано постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та направлено справу для розгляду в цій частині до суду апеляційної інстанції. Позивач також зазначає, що 12 січня 2021 року на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року Дніпровським апеляційним судом виданий виконавчий лист про його негайне поновлення на роботі на посаді інженера в КП "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради, а також, на виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року позивачем 01 лютого 2021 року отримано два виконавчі листи про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 20 261,19 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., у зв`язку із невиконанням у добровільному порядку відповідачем судових рішень, на підставі яких 02 лютого 2021 року постановами державного виконавця Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відкрито виконавчі провадження №64353817 та №64354099, які постановами державного виконавця від 10 лютого 2021 року закінчені на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст.40 "Про виконавче провадження", а 05 лютого 2021 року тим же державним виконавцем відкрито виконавче провадження за №64403540 з негайного його поновлення на роботі, виконання якого виразилось в ухваленні відповідачем наказу №21-ос від 18 лютого 2021 року про поновлення [PERSON] на посаді інженеру апарату управління з 10 травня 2018 року на підставі акту державного виконавця від 18 лютого 2021 року про вчинення виконавчих дій, що він вважає незаконним, про що зазначив в Акті. В наслідок цього державним виконавцем 19 березня 2021 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, з якою він не погодився, звернувшись зі скаргою до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на дії державного виконавця під час виконання судового рішення, за наслідками розгляду якої судом ухвалено про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Гусєва В.С. від 19 березня 2021 року та зобов`язано державного виконавця поновити виконавче провадження №64403540 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським апеляційним судом 12 січня 2021 року, на виконання якої 06 вересня 2021 року державним виконавцем відновлено виконавче провадження №64403540. Також позивач зазначає, що в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року надано правову оцінку неналежному виконанню державним виконавцем судового рішення, а також надано оцінку наказу відповідача від 18 лютого 2021 року про поновлення його на роботі та наказу від 22 лютого 2021 року про внесення змін до наказу від 18 лютого 2021 року, яка набрала законної сили 25 серпня 2021 року з постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року, з чого він вважає, що судове рішення відповідачем не виконано, поновлення його у такий спосіб є незаконним. Разом з тим він вважає себе не звільненим з травня 2018 року, на підставі чого ним подано 19 лютого 2021 року заяву про відпустку в період з 22 лютого 2021 року по 25 березня 2021 року, однак відповідач, в порушення його трудових прав на працю, виніс наказ №44-ос від 09 квітня 2021 року про звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин, на підставі п.4 ст. 40 КзПП України, про що навіть не внесено відповідні записи у його трудову книжку, що вважає незаконним та просить визнати наказ №21-ос від 18 лютого 2021 року про поновлення його на посаді інженера апарату управління та наказ №22-ос від 22 лютого 2021 року про внесення змін до наказу №21-ос від 18 лютого 2021 року незаконними, а як наслідок і наказ №44-ос від 09 квітня 2021 року про звільнення його з роботи. Крім того, позивач посилається на грубе порушення відповідачем його трудових прав у вигляді незаконного звільнення наказом №160-к від 10 травня 2018 року, що встановлено рядом судових рішень, а також невиконанням судового рішення з належного його поновлення на роботі, а як наслідок, незаконного звільнення наказом №44-ос від 09 квітня 2021 року, тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення 10 травня 2018 року, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року в частині негайного поновлення на раніше займаній посаді інженера, із зобов`язанням відповідача здійснити належні відрахування з середнього заробітку відповідних сум на особовий пенсійний рахунок [PERSON] у Пенсійному фонді України з урахуванням всіх підвищень посадового окладу, інших доплат та належних нарахувань за період з 23 жовтня 2017 року по 24 грудня 2020 року, а також моральну шкоду, передбачену ст. 237-1 КЗпП України, яку він оцінює в 220 000 грн., що складає 50% від суми середнього заробітку за час незаконного звільнення наказом №160-к від 10 травня 2018 року, посилаючись на багаторічний розгляд цивільної справи №200/20428/17 щодо незаконного його відсторонення від роботи та поновлення на роботі, внаслідок чого він, будучи зарахованим до списків міського центру зайнятості та не отримуючи соціальних виплат, не зміг працевлаштуватись в іншому закладі, що призвело до його зубожіння, відсутності можливості здійснювати оплату комунальних послуг, внаслідок чого він має велику заборгованість по їх несплаті, як і відсутності можливості придбання сезонного одягу, пересування міським громадським транспортом, так і відсутності засобів для існування взагалі, не зважаючи на встановлення порушення його трудових прав відповідачем судовими рішеннями. Ухвалою Бабушкінського районного суду від 19 травня 2021 року, після усунення недоліків визначених ухвалою суду від 05 травня 2021 року, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. На виконання вимог ст. 178 ЦПК України відповідачем через свого представника 11 червня 2021 року подано суду відзив на позов, в якому останній зазначає про пропуск позивачем встановленого тримісячного терміну для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки він дізнався про порушення свого права 29 грудня 2020 року, звертаючись з позовною заявою до суду 29 грудня 2020 року про поновлення його на роботі, як і про стягнення середнього заробітку за невиконання судового рішення про поновлення на роботі, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, що також обмежується трьома місяцями з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, а в даному випадку з дати видачі наказу про поновлення на роботі, що фактично виконано на підставі складеного державним виконавцем Акту від 18 лютого 2021 року, на підставі якого відповідачем видано наказ від 18 лютого 2021 року про поновлення позивача на роботі із внесенням відповідного запису до його трудової книжки, а у відповідності до штатного розпису позивача поновлено саме на посаді інженера та фактично допущено до виконання трудових обов`язків, не зважаючи на його відмову від підпису у посадовій інструкції, що представник відповідача вважає вчиненим у відповідності до вимог діючого законодавства про працю, а факт відсутності позивача з 23 березня 2021 року до 09 квітня 2021 року на робочому місці без поважних причин, що оформлено актами про відсутність працівника на роботі за весь період відсутності та доповідною запискою відповідальної особи, є підтвердженим, тому вважає звільнення позивача наказом №44-ос від 09 квітня 2021 року за прогул законним. Разом з цим зазначає про фактичне виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року та виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 20 261 грн. 19 коп., а вимоги щодо стягнення моральної шкоди не визнає з підстав недоведеності жодним належним та допустимим доказом його моральних страждань у зв`язку із порушенням відповідачем його трудових прав, вважає, що дії позивача після його поновлення 18 лютого 2021 року на роботі за рішенням суду свідчать про його небажання перебувати у трудових відносинах з відповідачем, натомість свідчать про мету збагачення за рахунок відповідача, що підтверджується його відмовою від ознайомлення зі службовими обов`язками, заявою на відпустку, як працівника підприємства на посаді інженера від 19 лютого 2021 року, яку відповідачем задоволено, а наявність у позивача заборгованості по комунальним послугам не є наслідком моральних страждань, пов`язаних з його звільненням з роботи, як і не доведено ним заявлений до стягнення розмір моральної шкоди за відсутності обґрунтування, з чого саме він його визначив, з огляду на що просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На виконання вимог ст. 179 ЦПК України позивач 22 червня 2021 року на спростування доводів відзиву представника відповідача подав суду відповідь на відзив, в якій зазначив про офіційне тлумачення Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року положень ч.2 ст. 233 КзПП України, де зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник не обмежується строком звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, а також усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема, за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат, а тому позивач вважає стягнення середнього заробітку як за час вимушеного прогулу, так і за невиконання судового рішення, однією з гарантій держави, як захист конституційних прав працівника та відновлення балансу прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. Позивач зазначив, що відповідачем не доведено жодним документальним доказом факту перерахування на його, тобто позивача, рахунок середнього заробітку за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, при цьому зазначив, що ця сума не відноситься до періоду відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку він просить стягнути з відповідача в цій справі, а саме, з дати його незаконного звільнення 10 травня 2018 року, як і не надано належних доказів поновлення позивача саме на посаді інженера, в обов`язки якого входила безпечність експлуатації тепловикористовуючих установок і теплових мереж, яку він займав раніше з 04 січня 2016 року у Комунальному закладі "Дніпропетровській протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради, а не зобов`язувати його до виконання інших обов`язків, які потребують проходження певної процедури, проходження спеціальних курсів та підписання посадової інструкції, з чого слід вважати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року невиконаною. На спростування доводів представника відповідача щодо збагачення позивача за рахунок відповідача шляхом стягнення значного розміру моральної шкоди позивач зазначає, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року вже досліджувались письмові документи, які свідчать про наявність у нього тяжких моральних страждань внаслідок незаконного звільнення ще 10 травня 2018 року, відсутність засобів для існування, тяжку хворобу серця, що підтверджувалось медичними документами, та рішення суду в цій частині відповідачем не оскаржувалось і набрало законної сили. Станом на день звернення до суду з цим позовом його матеріальний стан не змінився, а лише погіршився у зв`язку із неможливістю працевлаштуватись на іншу роботу та отримувати соціальну допомогу у центрі зайнятості населення, оскільки останній раз у 2021 року він незаконно звільнений за прогул. За таких обставин просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Після надання позивачем до суду 21.05.2021 року уточненої позовної заяви, надходження від відповідача Відзиву на позовну заяву, відповіді позивача на відзив відповідача, враховуючи зміст позовних вимог та викладені учасниками справи письмові доводи та обставини, з метою з`ясування всіх обставини справи, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. На виконання ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року, якою провадження у справі зупинялось, Первинною профспілковою організацією Комунального підприємства "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" 02 грудня 2021 року надано витяг з протоколу засідання профспілкового комітету №11 від 15 листопада 2021 року, на якому вирішено надати згоду на звільнення [PERSON] з посади інженера Комунального підприємства "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" на підставі наказу №440-ос від 09 квітня 2021 року, а також зазначено, що [PERSON] не є членом ППО КП "ДОКЛПО "Фтизіатрія" ДОР" та відповідної заяви на вступ не подавав. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2021 року провадження у справі поновлено з призначенням судового засідання з розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені в позові з урахуванням його уточнення, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на підставі викладені у відзиві на позов. В подальшому в наданій суду 17 грудня 2021 року заяві позивач просив розглянути справу у його відсутність та за наявними матеріалами, зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. В наданій суду 17 грудня 2021 року заяві представник відповідача просив розглянути справу у його відсутність, зазначив, що проти позовних вимог позивача заперечує в повному обсязі, просить в їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у його відзиві на позов та в поясненнях з урахуванням наданих доказів. Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 17 грудня 2021 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі наказу №155-к від 26 квітня 2010 року [PERSON] прийнято на роботу з 26 квітня 2010 року до Обласного Комунального закладу "Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська" на посаду інженера(а.с.18), що узгоджується і з записом №19 у трудовій книжці [PERSON] (а.с.61). 05 січня 2011 року позивача переведено на посаду інженера з охорони праці, на підставі наказу №6-к від 05 січня 2011 року. 09 березня 2011 року позивача переведено на посаду інженера, на підставі наказу №80-к від 09 березня 2011 року. Рішенням Дніпропетровської обласної ради №426-18/VІ від 15 березня 2013 року Обласний Комунальний заклад "Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська" перейменовано на Комунальний заклад "Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради, про що внесено запис №22 у трудову книжку [PERSON] . На підставі наказу Комунального закладу "Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради №21-Адм від 04 січня 2016 року «Про призначення відповідального за безпечну експлуатацію тепловикористовуючих установок і теплових мереж» призначено відповідальним за теплогосподарство, безпечну експлуатацію тепловикористовуючих установок і теплових мереж інженера [PERSON] (а.с.202). У грудні 2017 року Комунальний заклад "Дніпропетровський протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради реорганізований шляхом приєднання до Комунального закладу "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради", у березні 2018 року реорганізований шляхом перетворення в Комунальне підприємство "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" і у березні 2021 року реорганізовано шляхом приєднання до Комунального підприємства "Криворізький протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради, що узгоджується з загальнодоступними відомостями у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року (а.с.22-24, 117-121 Том І) встановлено, що наказом №398-к від 23 жовтня 2017 року [PERSON] відсторонено від роботи без виплати заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП України на необмежений строк з обов`язковою присутністю на робочому місці до усунення причин відсторонення (а.с.19 Том І), а наказом №160-к від 10 травня 2018 року його звільнено з роботи за ч.4 ст. 40 КзПП (а.с.20,21). Також рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за розглядом справи №200/20428/17, зі встановленням факту порушення відповідачем трудових прав на працю позивача, вирішено визнати наказ №398-к від 23 жовтня 2017 року про відсторонення від роботи незаконним, його скасувати та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати відсторонення 23 жовтня 2017 року по день звільнення 10 травня 2018 року у розмірі 20 261,19 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року скасовано та передано справу на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду для вирішення питання про визнання наказів №157-к від 07 травня 2018 року, №158-к від 07 травня 2018 року про дисциплінарні стягнення та наказу №160-к від 10 травня 2018 року про звільнення позивача незаконними з негайним поновленням його на роботі у Комунальному підприємстві "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" на посаді інженера з негайним виконанням рішення суду у цій частині(а.с.39-42 Том І), про що Дніпровським апеляційним судом від 24 грудня 2020 року винесена постанова(а.с.25-39 Том І), яку частково скасовано постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року(а.с.46-54 Том ІІ) в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та направлено справу для розгляду в цій частині до суду апеляційної інстанції. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Оскільки обставини наявності факту порушення відповідачем трудових прав позивача на працю у вигляді незаконного притягнення до дисциплінарної відповідальності, відсторонення від роботи та звільнення щонайменш з 07 травня 2018 року в судовому засіданні відповідачем не спростовані, то вказані обставини, встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, постановами Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року та від 24 грудня 2020 року, постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року, додатковому доказуванню не підлягають. Також в судовому засіданні встановлено, що 12 січня 2021 року, на виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року, Дніпровським апеляційним судом виданий виконавчий лист про негайне поновлення на роботі [PERSON] на посаді інженера в КП "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради (а.с.58 Том І). На виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року позивачем 01 лютого 2021 року отримано два виконавчі листи про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 20 261,19 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. (а.с.50,51 Том І). 02 лютого 2021 року постановами державного виконавця Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гусєвим В.С. відкрито виконавчі провадження №64353817 та №64354099 з примусового виконання виконавчих листів від 01 лютого 2021 року (а.с.55,57 Том І). Постановами державного виконавця від 10 лютого 2021 року виконавчі провадження №64353817 та №64354099 закінчені на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст.40 "Про виконавче провадження"(а.с.54,56 Том І), у зв`язку із фактичним виконання виконавчих листів від 01 лютого 2021 року. 05 лютого 2021 року державним виконавцем Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гусєвим В.С. відкрито виконавче провадження за №64403540 з негайного поновлення [PERSON] на роботі (а.с.53 Том І). 18 лютого 2021 року наказом КП "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" ДОР" №21-ос [PERSON] поновлено на посаді інженера апарату управління з 10 травня 2018 року(а.с.107 Том І), що узгоджується з Актом державного виконавця Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Гусєва В.С., яким встановлено, що під час виконання виконавчих дій з поновлення стягувача [PERSON] на посаді інженера в КП "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" ДОР", останнім видано наказ від 18 лютого 2021 року №21-ос, яким скасовано наказ про звільнення від 10 травня 2018 року, поновлено стягувача [PERSON] на посаді інженера апарату управління з 10 травня 2018 року, про що зроблена відповідна відмітка у трудовій книжці стягувача(а.с.100). З цим наказом позивач був ознайомлений без зазначення дати ознайомлення, однак вніс заперечення з приводу незгоди з ним у зв`язку із відсутністю пункту про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 травня 2018 року. В той час, [PERSON] 19 лютого 2021 року звернувся до роботодавця із заявою про надання йому чергової відпустки в кількості 31 календарний день за період 2018-2019 років з 22 лютого 2021 року(а.с.175 Том І). 19 лютого 2021 року наказом №26-вп "Про надання відпустки", виданим відповідачем для апарату управління, [PERSON] - інженеру, надано відпустку за відпрацьований робочий час з 10 травня 2018 року по 09 травня 2019 року - основана - 24 кл./дн., за відпрацьований робочий час з 10 травня 2019 ркоу по 09 травня 2020 року - основана - 7 кл./дн., всього - 31 кл./дн., терміном з 22 лютого 2021 року по 25 березня 2021 року(а.с.176 Том І). 22 лютого 2021 року наказом №22-ос відповідачем внесено зміни до п.2 наказу №21-ос від 18 лютого 2021 року, який викладено у редакції: "Поновити [PERSON] на посаді інженера в комунальному підприємстві "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради" з 10 травня 2018 року", зобов`язано начальника відділу кадрів внести зміни до трудової книжки [PERSON] та ознайомити його з даним наказом під підпис (а.с.144). Як встановлено судом, у наданих в копії сторінках трудової книжки позивача(а.с.61 Том І), записів ані про поновлення позивача на роботі на посаді інженера апарату управління на підставі наказу №21-ос від 18 лютого 12021 року, ані про внесення змін до наказу №21-ос від 18 лютого 2021 року на підставі наказу №22-ос від 22 лютого 2021 року, немає, що спростовує доводи представника відповідача про належне заповнення трудової книжки позивача та належне зарахування позивача до штату підприємства і свідчить про формальність виданих підприємством наказів. Всупереч цьому державним виконавцем 19 березня 2021 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №64403540 на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження"(а.с.52 Том І). Позивач, вважаючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року не виконаною, 13 квітня 2021 року звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на дії державного виконавця Гусєва В.С. під час виконання судового рішення у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2021 року скаргу [PERSON] задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) Гусєва В.С. від 19 березня 2021 року про закінчення виконавчого провадження №64403540 та зобов`язано державного виконавця поновити виконавче провадження №64403540 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дніпровським апеляційним судом 12 січня 2021 року у справі №200/20428/17 (а.с.69-73 Том І). Відповідно до вимог п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з правилами ст. 24 КЗпП, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Отже, день звільнення працівника з роботи, є останнім його робочим днем, за який, в силу приписів ст. 116 КЗпП України, має бути проведений розрахунок. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18. Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що складений державним виконавцем акт від 18 лютого 2021 року про поновлення [PERSON] на роботі не є доказом належного виконання рішення суду, оскільки наказ від 18 лютого 2021 року про поновлення стягувача на роботі виданий боржником не відповідно до законодавства про працю, через те, що містить іншу назву посади. При цьому наданий боржником штатний розпис доводить той факт, що на момент видання наказу від 18 лютого 2021 року, у боржника була наявна посада інженера, натомість відповідачем зазначено у наказі від 18 лютого 2021 року про поновлення [PERSON] на посаді інженеру апарату управління. Складений пізніше наказ від 22.02.2021 року, яким внесено зміни до попереднього наказу, підставою для складення акту виконавцем не був, оскільки виданий пізніше. Крім цього, у наказах від 18.02.2021 року та від 22.02.2021 року було зазначено дату поновлення [PERSON] на посаді - 10.05.2018 року, що не відповідає вимогам КЗпП України, оскільки 10.05.2018 року був останнім його робочим днем, а отже заявник повинен бути поновлений на роботі з 11.05.2018 року. Також суд зазначає, що боржником та виконавцем суду не надано доказів фактичного допуску стягувача до роботи у вигляді виконання попередніх обов`язків. Надані сторонами виконавчого провадження усні пояснення у судовому засіданні вказують на те, що [PERSON] фактично до роботи допущено не було, а поновлення на роботі було формальним. Такого висновку дійшов Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в своїй ухвалі від 27 квітня 2021 року, яка постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року залишена без змін(а.с.236-241 Том ІІ), що, в силу ч.4 ст.82 ЦПК України, є преюдиційним при розгляді цієї справи та окремому доказуванню не підлягає. Також слід врахувати, що відповідачем виданий наказ №21-ос саме 18 лютого 2021 року, тоді як постанова Дніпровського апеляційного суду ухвалена 24 грудня 2020 року, про що відповідачеві було достеменно відомо, а з цього слід встановити порушення відповідачем строку поновлення позивача на роботі, оскільки таке поновлення повинно було відбутись з 25 грудня 2020 року, як і порушено цей строк державним виконавцем із невірним визначенням в його акті дати поновлення на роботі позивача. Однак, наказом Комунального підприємства "Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання "Фтизіатрія" Дніпропетровської обласної ради №44-ос "Про звільнення [PERSON] " від 09 квітня 2021 року останнього звільнено з посади інженера за прогул, у зв`язку із відсутністю його на роботі без поважних причин після закінчення з 26 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року(а.с.152,191 том І). Підставою для видання цього наказу стали Акти про відсутність працівника на роботі від 29,30,31 березня, 1-9 квітня 2021 року (а.с.181-190 Том І), складені начальником відділу кадрів [PERSON] за підписом також заступника генерального директора з технічних питань [PERSON] , інженера з охорони праці [PERSON] , фахівця з питань цивільного захисту [PERSON] , та техніка [PERSON] , а також доповідна записка про відсутність працівника на роботі від 09 квітня 12021 року, складена заступником генерального директора з технічних питань [PERSON] (а.с.180 Том І), де зафіксовано факт неявки [PERSON] на роботу, що розцінено роботодавцем як прогули, за що передбачена дисциплінарна відповідальність у вигляді звільнення з роботи. Враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 4,4,7,8 ст. 40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільнені ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Пунктом 24 цієї Постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, визначено, що суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогул визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом дні відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи спеціального учбового закладу). У відповідності до постанови Верхового Суду від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18 сформовано правовий висновок, згідно з яким, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник має бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливість виконання своїх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладене та враховуючи, що рядом судових рішень, які ухвалені на користь позивача, встановлено грубе порушення відповідачем процедури поновлення позивача на роботі, який був незаконно звільнений 10 травня 2018 року, судом у цій справі встановлено, що 18 лютого 2021 року позивачеві не запропонована посада, яку він займав до незаконного звільнення 10 травня 2018 року, хоча вона існувала згідно з переліком посад, визначеним штатним розписом станом на 01 лютого 2021 року (а.с.167 Том І), а посадова інструкція інженера, затверджена 18 лютого 2021 року (а.с.171-174), не відповідала тій посаді, яку позивач займав до його незаконного звільнення, враховуючи також відновлення виконавчого провадження №64403540 від 06 вересня 2021 року постановою державного виконавця Самарського ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського апеляційного суду про поновлення позивача на роботі, яке триває досі (а.с.69 Том ІІ), а доказів фактичного виконання цього відповідачем суду у цій справі на час її розгляду по суті не надано, як і не зафіксовано факту відсутності позивача на роботі у перший його робочий день 26 березня 2021 року після виходу з відпустки, а всі акти про відсутність позивача починаючи з 29 березня 2021 року мають під собою формальний характер. За таких обставин суд дійшов до висновку про необхідність відновлення порушеного відповідачем права позивача на працю, за захистом якого він звернувся до суду, з визнанням наказів відповідача №21-ос від 18 лютого 2021 року, №22-ос від 22 лютого 2021 року незаконними, а як наслідок, з визнанням незаконним наказу №44-ос від 09 квітня 2021 року про звільнення позивача на підставі незаконності його поновлення на роботі 18 лютого 2021 року. У відповідності до частини другої статті 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Встановлено, що до червня 2019 року стосовно вказаного існувала різна практика судів із дотриманням позиції, висловленої у рішеннях Верховного Суду України від 11 липня 2016 року у справах за провадженнями № 6-1434цс16, № 6-1430цс16, № 6-1440ц16, від 14 вересня 2016 року у справах за провадженнями № 6-1442цс16, № 6-1438цс16, № 6-1437цс16, від 15 вересня 2016 року у справі за провадженням № 6-1779ц16, за якими середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні повинен стягуватися за весь період його затримки, та з дотриманням позиції, висловленої у рішеннях Верховного Суду України від 08 вересня 2010 року у справі за провадженням № 25953св09, від 03 липня 2013 року у справі за провадженням № 6-60цс13, від 20 листопада 2013 року у справі за провадженням № 6-114цс13, від 21 січня 2015 року у справі за провадженням № 6-195цс14, від 05 жовтня 2016 року у справі за провадженням № 6-2405цс16, у яких зазначено, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Однак, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 та прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням встановлених у ній обставин. Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку як за час невиконання судового рішення про поновлення його на роботі, так і за час вимушеного прогулу, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв`язку, суд, врахувавши усталену практику ВП ВСУ, дійшов висновку про наявність підстав задоволення цих вимог, з огляду на те, що судовими рішеннями встановлена незаконність звільнення позивача з 10 травня 2018 року, а моментом формального його поновлення на підставі постанови Дніпровського апеляційного суду є 18 лютого 2021 року, тому періодом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час невиконання судового рішення слід вважати з 11 травня 2018 року по 18 лютого 2021 року, що складає 904 робочі дні з середньоденною заробітною платою позивача, виходячи з рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року в розмірі 148,98 грн., а тому, на підставі Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку за час невиконання судового рішення становить 134 677,92 грн. Періодом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є 25 грудня 2020 року, тобто наступного дня після ухвалення постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року за відсутності встановленого судом фактичного поновлення позивача на роботі по день розгляду справи, тобто 17 грудня 2021 року, однак за період з 25 грудня 2020 року по 18 лютого 2021 року, що становить 37 робочих днів, суд бере встановлену раніше середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 148,98 грн., з чого слід дійти висновку, що середній заробіток за зазначений період складає 5512,26 грн., а за період з 19 лютого 2021 року по 17 грудня 2021 року - 239,33 грн., виходячи з наданих представником відповідача довідок №10/1498/21 від 20 вересня 2021 року та №10/1499/-21 від 20 вересня 2021 року(а.с.32,33 Том ІІ) про посадовий оклад позивача у лютому-квітні 2021 року, що за останні два місяці в середньому склав 8887,10 грн., з визначенням за зазначений період 209 робочих днів, та на підставі Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 50 019,97 грн., а всього за період з 25 грудня 2020 року по 17 грудня 2021 року середній заробіток склав 55532,23 грн., який і слід стягнути з відповідача на користь позивача. При цьому, суд не бере до уваги довідку про доходи [PERSON] (а.с.36 Том ІІ), надану представником відповідача без визначення дати такої довідки, з встановленим середньоденним заробітком позивача у розмірі 149,18 коп., оскільки вона містить відомості за 2017 рік, що не охоплює період, за який стягується середній заробіток. Доводи представника відповідача щодо пропуску тримісячного строку звернення позивача з цими вимогами є неспроможними, як і доводи про звернення з цим позовом 29 грудня 2020 року, як зазначено у його відзиві на позов, що не відповідає дійсним обставинам справи, встановленим в судовому засіданні, тоді як позивач, звертаючи з позовом до суду 30 квітня 2021 року та будучи незаконно звільненим 09 квітня 2021 року, встановленого ч.1 ст. 233 КзПП строку не пропустив, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №682/2782/18. Твердження представника відповідача щодо фактичної виплати середнього заробітку позивачеві у розмірі 20 261,19 грн., присудженого за рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, як про це зазначено у відзиві на позов, також не підтверджені документально та взагалі не стосуються предмету розгляду в цій справі. Крім того, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановивши наявність порушення конституційного права позивача на працю, отримування доходу від якої є основним джерелом існування для позивача, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, невиконання судового рішення з поновлення позивача на роботі, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення його можливості забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, розпоряджатися заробленими коштами на власний розсуд, будучи хворою людиною з 2010 року з діагнозом "симпатоадреналіновий криз" та проходженням медичного обстеження і лікування хірургічним шляхом, у відповідності до наданих ним медичних документів у копіях (а.с.206,207, 212-215 Том ІІ), і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 80 000,00 грн. Доводи представника відповідача щодо можливого збагачення позивача за рахунок відповідача стягненням надмірного розміру моральної шкоди як за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року, так і цим рішенням є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі, натомість позивачем доведено належними та допустимими доказами його скрутний майновий стан, відсутність доходу з інших джерел, отримання соціальної допомоги, що підтверджено довідками Управління соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про неотримання [PERSON] , який перебував у них на обліку, жодних видів допомоги станом на 11 травня 2018 року, на 15 листопада 2018 року не отримував, а довідкою УПЗСН Дніпровської міської ради у Шевченківському районі від 03 березня 2021 року за №07.1/2/2/880 встановлено, що [PERSON] станом на 01 березня 2021 року на обліку в УПСЗН не перебуває, державних соціальних допомог не отримує, в період з 01 вересня 2020 року по 28 лютого 2021 року ДСД не отримував(а.с.75,76 Том І), що також узгоджується з відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] (а.с.86 Том І). Разом з цим, вирішуючи позовні вимоги позивача щодо стягнення визначеного судом середнього заробітку з відрахуванням з цієї суми відповідних сум грошових коштів на особовий пенсійний рахунок [PERSON] за період з 23 жовтня 2017 року по 24 грудня 2020 року, суд враховує висновки Верховного Суду від 05 серпня 2020 року, викладені у справі №817/893/17, в якій зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів у вигляді ЄСВ, ПДФО та ВЗ. Такі податки і збори зі суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тобто «на руки» працівник отримає цей середній заробіток вже після утримання з нього ПДФО та ВЗ. При цьому, як зауважує ВС, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. З огляду на викладене, суд при вирішенні зазначеного питання дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають. Таким чином, з огляду на встановлені при розгляді даної справи обставини, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з Комунального підприємства "Криворізький протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 травня 2018 року по 18 лютого 2021 року у розмірі 134 677 грн. 92 коп.; про стягнення з Комунального підприємства "Криворізький протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року у справі №200/20428/17 щодо негайного його поновлення на посаді інженера, за період з 25 грудня 2020 року по 17 грудня 2021 року у розмірі 55 532 грн. 23 коп.; про визнання незаконним Наказу №21-ос від 18 лютого 2021 року про поновлення [PERSON] на посаді інженера апарату управління; про визнання незаконним наказу №22-ос від 22 лютого 2021 року про внесення змін до Наказу №21-ос від 18 лютого 2021 року про поновлення [PERSON] на посаді інженера апарату управління; про визнання незаконним Наказу №44-ос від 09 квітня 2021 року про звільнення [PERSON] . Крім того, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з Комунального підприємства "Криворізький протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради на його користь моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн. З врахуванням вищенаведених висновків суду, позовні вимоги позивача про стягнення визначеного судом середнього заробітку з відрахуванням з цієї суми відповідних сум грошових коштів на особовий пенсійний рахунок задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача, тому з Комунального підприємства "Криворізький протитуберкульозний диспансер" Дніпропетровської обласної ради на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial