Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

У грудні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до АТ «Альфа-Банк», КП «Реєстраційне бюро» в особі державного реєстратора Гаращенка Володимира Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 10.09.2007 року між [PERSON] та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір кредиту № 014-336-КЖ та надано грошові кошти в сумі 359 326 Швейцарських франків 00 сантимів зі сплатою 9,7 процентів річних. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за Договором кредиту 10.09.2007 року між Позивачем та АКБ «УКРСОЦБАНК» було укладено іпотечний договір № 014-336-ЗЖ, відповідно до умов якого Позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] ; загальною площею 100 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. 16.10.2019 року АТ «УКРСОЦБАНК» (є правонаступником Кредитора) на офіційному сайті (https://www.ukrsotsbank.com) розмістив інформацію, що з 15.10.2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - Відповідач-1, АТ «Альфа-Банк») стало повним правонаступником усіх прав, обов`язків та майна АТ «УКРСОЦБАНК». 26.11.2019 року зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 190220373 Позивач дізнався про те, що Комунальним підприємством «Реєстраційне бюро» м. Києва в особі державного реєстратора Гаращенка Володимира Васильовича (далі - Відповідач?2), було: 29.10.2019 року о 10:32:44 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис за номером 3949086 про право власності АТ «Альфа-Банк» на об`єкт нерухомого майна: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; загальною площею 100 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м; 01.11.2019 о 07:46:12 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(з відкриттям розділу), індексний номер 49465841 про реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на об`єкт нерухомого майна: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; загальною площею 100 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. Позивач вважає, безпідставним внесення вказаних записів, а прийняття зазначених реєстраційних рішень незаконним, у тому числі через те, що відповідні дії були вчинені: за відсутності згоди Позичальника (точніше за категоричної письмової відмови [PERSON] ) у наданні згоди на звернення стягнення на предмет іпотеки; без належного направлення Позичальнику вимоги про усунення порушення зобов`язання (як обов`язкової передумови можливості звернення стягнення у позасудовому порядку); за наявності обтяження на предмет іпотеки, а також за наявності обтяжень та заборон стосовно особи власника квартири - [PERSON] ; за наявності зареєстрованої у відповідній квартирі малолітньої дитини; у порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи наведене, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 49465841 від 01.11.2019 07:46:12, Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро» м. Києва, в особі державного реєстратора Гаращенко Володимира Васильовича (місцезнаходження юридичної особи: 04050, м.Київ, вул. Дегтярівська, будинок 8А, офіс 406, код ЄДРПОУ - 42484787); визнати протиправним та скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером № 33949086 від 29.10.2019 10:32:44 про право власності Акціонерного товариства «Альфа-банк» (адреса: 03150, м. Київ. Вул. велика Васильківська, буд.100; код ЄДРПОУ:23494714) на об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості; опис об`єкта: загальна площа (кв.м.): 100, житлова площа (кв.м.): 44,4;опис: двокімнатна; адреса: [ADDRESS] ; та поновити відомості про зазначений об`єкт нерухомого майна, що передували останньому запису; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2020 року відкрито провадження по справі та постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.12.2019 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.02.2020 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. У відзиві на позовну заяву представник АТ «Альфа-Банк» зазначив, що просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку позивач надав заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності. В судове засідання відповідач-1 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» не з`явилося, про час, дату та місце розгляду справи повідомлено в установленому законом порядку, свого представника не направили. В судове засідання відповідач-2 Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро» в особі державного реєстратора Гаращенка Володимира Васильовича не з`явилося, про час, дату та місце розгляду справи повідомлено в установленому законом порядку. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності. Також зазначила в заяві, що вимоги викладені в позовній заяві [PERSON] просить задовольнити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 10.09.2007 року між [PERSON] та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір кредиту № 014-336-КЖ, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 359326,00 грн Швейцарських франків 00 сантимів зі сплатою 9,7 процентів річних зі строком повернення до 09.09.2027. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за Договором кредиту 10.09.2007 року між Позивачем та АКБ «УКРСОЦБАНК» було укладено іпотечний договір № 014-336-ЗЖ, відповідно до умов якого Позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] ; загальною площею 100 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. 30.09.2008 року між позивачем та АКБ «УКРСОЦБАНК» було укладено Договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору № 014-336-ЖЗ від 10.09.2007 року, відповідно до умов якого були внесені зміни до статті 1 Іпотечного договору. Як зазначив позивач, з самого моменту придбання відповідної квартири, в останній проживає (належним чином зареєстроване місце проживання) [PERSON] (колишня дружина позивача) та спільна дитина [PERSON] та [PERSON] - неповнолітня дитина [PERSON] ( [INFO] ). Розділом 4 зазначеного Іпотечного договору був передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. П. 4.1. Іпотечного договору зі змінами та доповненнями було погоджено, що у разі невиконання або ненаклежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пункт 4.2. зазначеного договору передбачає, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Договором іпотеки були встановлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 4.5.), а саме п. 4.5.3. передбачає, що шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 16.10.2019 року АТ «УКРСОЦБАНК» (є правонаступником Кредитора) на офіційному сайті (https://www.ukrsotsbank.com) розмістив інформацію, що з 15.10.2019 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» стало повним правонаступником усіх прав, обов`язків та майна АТ «УКРСОЦБАНК». Зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 190220373 Комунальним підприємством «Реєстраційне бюро» м. Києва в особі державного реєстратора Гаращенка Володимира Васильовича, було: 29.10.2019 року о 10:32:44 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис за номером 3949086 про право власності АТ «Альфа-Банк» на об`єкт нерухомого майна: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; загальною площею 100 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м; 01.11.2019 о 07:46:12 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49465841 про реєстрацію права власності АТ «Альфа-Банк» на об`єкт нерухомого майна: квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; загальною площею 100 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м. Згідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Стаття 386 ЦК України визначає що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є за своєю суттю визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченням стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб`єктам права отримувати виключно і єдино достовірні дані про правовий статус того чи іншого об`єкта. Фактично ж, реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому, вона ніяк не впливає на цивільно-правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто, не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У статті 36 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно. Чинним законодавством передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно із ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У даному випаду реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно. Чинним законодавством передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності гарантується Конституцією України і захищається способами, встановленими законодавством. Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників. Відповідно до п. 4.5.3. іпотечного договору від 10.09.2007, задоволення вимог іпотекодержателя за договором про іпотечний борг шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчив, що він надає згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя. Таким чином, підписання цього договору іпотекодавець [PERSON] засвідчив, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 23.01.2018 по справі № 61-1727св17. Окрім того, судом встановлено, що у даній справі звернення стягнення на квартиру позивача як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки [PERSON] надав іпотекодержателю АТ «Альфа-Банк» згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодавця. Враховуючи наведене, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на який посилається позивач та його представник, не підлягає застосуванню до цих правовідносин., оскільки не поширюється на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі). Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 13.06.2018 № 61-155св17 та № 61-30624св18, а також в Постанові Верховного Суду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 №61-10874сво18. Окрім того, позивач в позовній заяві зазначає місце свого постійного проживання: [ADDRESS] , а не квартира за адресою: [ADDRESS] . Твердження позивача щодо того, що спірні реєстраційні дії є незаконними, адже у квартирі зареєстровані малолітні особи є необґрунтованими, так як при укладення іпотечного договору права дітей не були порушеними, а спірна реєстраційна дія щодо квартири суб`єкта державної реєстрації - є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень (а не правочином), та чинним законодавством не передбачена необхідність погоджувати таке рішення з органами опіки та піклування. Відповідно до висновку Верховного Суду у Постанові № 303/1613/15-ц від 12.12.2018 зазначено, що іпотечний договір не звужує обсяг існуючих майнових прав неповнолітніх у користуванні житловим приміщенням. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень щодо реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed