Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Представник КП "ДБКЛПД" ДОР звернувся до суду із заявою про надання [PERSON] психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування заяви зазначив, що 20.02.2020 [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON] від її сина [PERSON] . У судовому засіданні представник заявника та лікар-психіатр підтримали заяву, просили її задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона згодна піти на прийом до районного лікаря, однак необхідності в стаціонарному лікуванні не має. Те, що зазначив її син в судовому засіданні не відповідає дійсності, вона вважає, що її син хоче її госпіталізувати, щоб переписати все її майно на себе. Якщо б він дійсно за неї хвилювався, то змусив би її піти в лікарню або викликав би лікаря додому. Вона себе нормально почуває, якщо їй стане погано, то вона сама звернеться до лікаря. У судовому засіданні прокурор, висловив думку про те, що зазначена заява не підлягає задоволенню в зв`язку із відсутністю достатніх підстав у примусовій госпіталізації до стаціонару. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря - психіатра, [PERSON] , думку прокурора, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 20.02.2020 [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару для лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого розладу, внаслідок чого, вона являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих. [PERSON] було поставлено попередній діагноз - маячний розлад органічного походження (шизоподібний). F 06.2. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що є сином [PERSON] та з 2019 року вона стала агресивно та розповідала йому, що за нею слідкують сусіди зверху через стелю та проводять над нею дослідження. Також його мати [PERSON] чує голоси, про що вона неодноразово йому казала. Також [PERSON] відрізала проводи дзвінка в квартиру та намагалась відключити світло сусідам. На [PERSON] є скарги від сусідів, а правовстановлюючі документи на квартири та машину він забрав з собою, оскільки його мати постійно з ними всюди ходить, а він не хотів, щоб вона їх загубила. Він звернуся до лікаря на [PERSON] , її прізвище [PERSON] , лікар порадила приїхати [PERSON] у лікарню, але вона відмовилась. Він домовився, що 25.02.2020 до неї приїде лікар, але він не дочекався та 20.02.2020 викликав лікарів. Главою 10 (ст.ст. 339-342) ЦПК України, Законом України «Про психіатричну допомогу» врегульовано порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті вказаних положень Конвенції, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення від 24.10.1979 у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands). У вказаній справі Європейський суд з прав людини звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Аналогічні висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Російської Федерації», рішенні від 27.03.2008 у справі «Штукатуров проти Російської Федерації». Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За приписами ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається в найменш обмежених умовах, що забезпечують безпеку особи та інших осіб, при додержанні прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога. Заходи фізичного обмеження та (або) ізоляції особи, яка страждає на психічний розлад, при наданні їй психіатричної допомоги застосовуються за призначенням та під постійним контролем лікаря-психіатра чи іншого медичного працівника, на якого власником закладу з надання психіатричної допомоги чи уповноваженим ним органом покладені обов`язки з надання психіатричної допомоги, і застосовуються лише в тих випадках, формах і на той час, коли всіма іншими законними заходами неможливо запобігти діям особи, що являють собою безпосередню небезпеку для неї або інших осіб. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Так, до показів свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки він є близьким родичом (сином) [PERSON] та саме за його заявою [PERSON] примусово направили для огляду в КП «ДБКЛПД» ДОР» та він безпосередньо заінтересований у позитивному результаті розгляду заяви щодо надання [PERSON] психіатричної допомоги в примусовому порядку. Саме по собі звернення [PERSON] до лікувального закладу із заявою про примусову госпіталізацію його матері [PERSON] у зв`язку із її поведінкою без перевірки цієї інформації, аналізу та оцінки (ст. 89 ЦПК України) на предмет наявності підстав для припущення про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу є недостатнім. З наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів вбачається, що в них зазначені обставини поведінки [PERSON] зі слів її сина, однак будь-яких належних доказів на підтвердження цих обставин та поведінки [PERSON] , що являє собою небезпеку для себе та оточуючих, внаслідок встановленого у неї захворювання ні висновок ні матеріали справи не містять, та у судовому засіданні не встановлені. Крім цього, висновок комісії лікарів взагалі базується на відомостях, які розповів саме [PERSON] , а тому його покази не можуть бути єдиною підставою для прийняття рішення щодо надання [PERSON] психіатричної допомоги в примусовому порядку. Суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Так, в судовому засіданні встановлено, що на момент розгляду заяви судом [PERSON] не є небезпечною для себе та оточуючих, здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, а можлива наявність у неї психічного захворювання не є достатньою підставою для її примусової госпіталізації. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів небезпеки [PERSON] для себе та оточуючих, тобто доказів обставин, що стали підставою для госпіталізації [PERSON] , та навпаки спростування вказаних у заяві обставин поясненнями самої [PERSON] , суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Окрім цього, матеріали справи не містять підтверджень того, що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах, що в межах положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є обов`язковою умовою для примусової госпіталізації особи. Крім того, суд під час вирішення порушеного лікарнею питання, звертає увагу, що стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Стаття 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заява КП "ДБКЛПД" ДОР є передчасною, оскільки на даний час підстав для надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку не має, а тому в задоволенні заяви КП "ДБКЛПД" ДОР щодо надання психіатричної допомоги [PERSON] у примусовому порядку слід відмовити повністю. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed