Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вони є користувачами квартири [ADDRESS]. Зазначена квартира складається з двох кімнат житловою площею 30,8 кв.м, загальною площею 55,2 кв м і належить позивачам на праві користування, що підтверджується ордером на житлове приміщення №003400, який був виданий 28.01.2009 року виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську, на підставі рішення виконавчого комітету АНД райради від 23.01.2009 року №15/2 "Про виведення житлових приміщень із числа службових". Балансоутримувачем даної квартири є Міністерство оборони України, власником є Держава в особі Верховної Ради України. Як зазначається позивачами при зверненні до суду, статтею 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно цієї ж статті Закону передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках увласність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування. Згідно п. 51 частині 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції міської ради відноситься надання згоди на передачу об'єктів з державної у комунальну власність. На підставі вказаних норм Закону Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України звернулося до міського голови м. Дніпропетровська та начальника КЕВ м. Дніпропетровська з клопотанням про прийом квартири [ADDRESS] до комунальної власності міста. У відповідності до клопотання начальника КЕВ м. Дніпропетровськ від 22.11.2011 року за №1958 територіальна громада м. Дніпропетровська повинна була розглянути питання щодо надання згоди на передачу квартири [ADDRESS] з державної у комунальну власність. У відповідності до відповіді Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентарізації" Дніпропетровської обласної ради від 19.11.2013 року №13430 квартира [ADDRESS] зареєстрована за Державою в особі Верховної Ради України. Таким чином, позивачі позбавлені можливості здійснити приватизацію квартири [ADDRESS]. Предмет позову становить вимога про визнання за позивачами права щодо приватизації квартири [ADDRESS] органом приватизації Дніпропетровської міської ради. В якості підстави позову позивач посилається на Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 9 Житлового кодексу, ст.ст. 382, 392, 1049, 1050 ЦК України. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Представник відповідача - 4 пояснила, що позивач не заявляє вимог до Міністерства оборони України. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 8 зазначеного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч. 3 ст. 8 зазначеного вище закону). Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства) (ч. 4 ст. 8 закону). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ст. 10 Закону України). За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище закону кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Утім, відповідач не виконав обов'язок доказування, який покладений на нього, не надав докази відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо порушення/невизнання його права на приватизацію з боку відповідачів, через що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, віднести на рахунок позивачів, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed