Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

14.07.2015 року позивач [PERSON] міжрайонна прокурора Одеської області в інтересах неповнолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового домоволодіння, що розташоване за адресою: вул. Островського, №41-43/ вул. Свердлова, будинок № 137, м.Ізмаїл, Одеська область, від 18.01.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №123; визнати за [PERSON], [INFO], право користування житлом 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: вул.Островського, №41-43/ вул.Свердлова, будинок № 137, м. Ізмаїл, Одеська область. Свої позовні вимог прокурор мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 689 від 03.06.2010 року дитині [PERSON] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та закріплено право користування житлом за адресою: м. Ізмаїл, вул. Островського, 41. Мати дитини [PERSON] позбавлена батьківських прав за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду № №2-2569-2010р. від 06.05.2010 року. За рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 850 від 17.06.2010 року [PERSON] була влаштована на спільне проживання та виховання в прийомну сімю [PERSON] та [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 571 від 08.04.2011 року прийомна мати [PERSON] [PERSON] призначена опікуном над житлом малолітньої дитини за адресою: м. Ізмаїл, вул.Островського, 41. У зазначеному домоволодінні станом на 02.10.2000 року (на день народження малолітньої [PERSON]Г.) проживали: [PERSON] з чоловіком [PERSON], доньками: [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO]; її брат [PERSON], її батько [PERSON] та мати [PERSON]. 22.11.2008 року помер [PERSON]. 04.04.2009 року померла [PERSON]. 27.12.2009 року помер [PERSON]. За життя спадкодавці заповіти не залишали. Після смерті зазначених осіб спадщину прийняла [PERSON], та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2010року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3-892, а також, свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2010 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], в реєстрі за 3 3-891, [PERSON] отримала 1/2 частину домоволодіння по вул. Островського, №41-43/ вул. Свердлова, будинок № 137, м. Ізмаїл, Одеська область.18.01.2012 року [PERSON] з [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах громадянина [PERSON] [PERSON] [PERSON], уклали договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] в реєстрі за № 123, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстраційній книзі за №23/9 від 24.02.2012 року, 1/2 частини вищезазначеного житлового домоволодіння з надвірними спорудами. Про те, що [PERSON] вчиняє вказані дії, прийомним батькам та неповнолітній [PERSON] відомо не було. В судовому засіданні прокурор, позивач та законний представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог та бажає, щоб права її доньки були поновлені. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Представник відповідача зазначила, що за придбаний будинок передано 13тис.долл США, про що складено розписку. Дім на момент продажу знаходився у напіврозваленому стані, а на теперішній час у ньому зроблений ремонт та його вартість значно зросла. На момент укладення договору купівля-продажу за визначеною адресою неповнолітня [PERSON] прописана не була, та про наявність її прав на вказану будівлю відповідачу не було відомо. В оскарженому договорі було зазначено, що прав користування та інтересів малолітніх, неповнолітніх порушено не було. [PERSON] разом із донькою була з 16.01.2012р. зареєстрована за іншою адресою. Вини відповідача у неотриманні дозволу органу опіки та піклування немає. Також зазначає, що дії вчинені відносно відповідача щодо продажу будинку мають ознаки кримінального правопорушення. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд поновити порушені права неповнолітньої [PERSON] щодо користування 1/2 частиною домоволодіння, що розташоване за адресою: вул. Островського, №41-43/ вул.. Свердлова, будинок № 137, м. Ізмаїл, Одеська область. Третя особа приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] в судове засіданні не зявилася та письмових пояснень не надала, незважаючи на неодноразові запити суду. Представник органу опіки та піклування [PERSON] міської ради Одеської області наполягав на задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що права неповнолітньої [PERSON] були порушені та договір купівлі-продажу частини будинку, право користування якої мала дитина, було укладено без отримання відповідного дозволу Органу та без згоди законних представників. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №№2-2569-2010р. від 06.05.2010 року [PERSON] позбавлена батьківських прав. Відповідно до рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради Одеської області № 689 від 03.06.2010 року дитині [PERSON] наданий статус дитини, яка позбавлена батьківського піклування, та закріплено за нею право користування житлом за адресою: м. Ізмаїл, вул. Островського, 41. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради Одеської області від 17.06.2010 року за № 850 [PERSON] була влаштована на спільне проживання та виховання в прийомну сімю [PERSON] та [PERSON]. Згідно рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради Одеської області від 08.04.2011 року за № 571 [PERSON] (прийомна мати [PERSON]) призначена опікуном над житлом малолітньої дитини, що розташоване за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, вул. Островського, 41. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2010 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3-892, а також, свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2010 року, посвідченого державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], в реєстрі за № 3-891, [PERSON] отримала 1/2 частину житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Ізмаїлі Одеської області по вул. Островського/ вулиця Свердлова, №41-43/137. Згідно договору купівлі-продажу від 18.01.2012 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] в реєстрі за № 123, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстраційній книзі за №23/9 від 24.02.2012 року, [PERSON] продала, а [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах громадянина [PERSON] [PERSON] [PERSON], купила 1/2 частину житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що розташована за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, вул. Островського, буд. № 41-43/ вул. Свердлова, буд.№137. Згідно довідки КП «[PERSON] МБТІ» від 23.12.2014 року за № 1487 власником 1/2 частки обєкту нерухомості, розташованого за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Островського, 41-43, станом на 31.12.2012 року, зареєстрований [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового домоволодіння від 18.01.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] в реєстрі № 123, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстраційній книзі за № 23/9 від 24.02.2012р. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, будівля про яку йдеться у договорі купівлі-продажу від 18.01.2012 року, та якою володіла [PERSON], (що розташована за адресою: м.Ізмаїл Одеської області, вул. Островського, буд. № 41-43/ вул. Свердлова, буд. № 137), а також будівля (що розташована за адресою: м.Ізмаїл Одеської області, вул. Островського, буд. № 41), в якій проживала та була зареєстрована неповнолітня [PERSON], та право на користування якою визначено рішеннями [PERSON] міської ради за неповнолітньою [PERSON], є одним і тим же обєктом нерухомого майна. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.248 Сімейного Кодексу України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоровя, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сімї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 71 Житлового Кодексу України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сімю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сімю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" в разі поміщення дитини на виховання в дитячий заклад за нею зберігається право користування житлом, у якому вона проживала. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року N 2342-IV за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Відповідно до ст. 177 Сімейного Кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Порядок провадження органами опіки та піклування визначеної законом діяльності, пов'язаної із захистом майнових прав дитини, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2014 року № 6-396цс15). У відповідності до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Згідно ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім'ї чи дитячого будинку сімейного типу. У п. 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом частини першої\~статті 405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до\~статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~(у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За змістом статі 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Аналізуючи положення статей\~17,\~18 Закону України «Про охорону дитинства»\~та\~статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», суд дійшов висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів. Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Аналогічна позиція викладена Верховним судом України у справі №6-392цс15. Відповідно до ст.360-7 ЦПУ України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що [PERSON] уклала договір купівлі-продажу від 18.01.2012 року 1/2 частини житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що розташована за адресою: м. Ізмаїл Одеської області, вул. Островського, буд. № 41-43/ вул. Свердлова, буд. № 137, без дозволу органів опіки і піклування, в порушення наведених вище приписів чинного законодавства. У звязку із чим, суд дійшов висновку, що укладенням спірного договору купівлі-продажу частини домоволодіння без надання відповідного дозволу органом опіки та піклування були порушені права неповнолітньої [PERSON] Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Спірний договір купівлі-продажу укладений в порушення вимог часини шостої статті 203 та згідно частини першої статті 215 ЦК України є недійсним. Відповідно до\~статті 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на його обґрунтованість та відповідність вимогам чинного законодавства.

Outcome: approved