Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

27 серпня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, де вказує, що він працює в комунальному закладі «Дубенський будинок інтернат для громадян похилого віку та інвалідів (далі «Будинок-інтернат») з 1987 року, працював на посаді сестри медичної психоневрологічного відділення згідно наказу про його переведення № 67 від 09.08.1988 року. Наказом директора КЗ «Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку» Рівненської обласної ради №117 від 29.07.2015 року «Про переміщення [PERSON]Л.», переміщено [PERSON], без його згоди, з 01 серпня 2015 року у звязку з виробничою необхідністю зі збереженням попередньої заробітної плати з посади сестри медичної вищої категорії персоналу психоневрологічного відділення на посаду сестри медичної вищої категорії персонал медичного відділення. З даним наказом його було ознайомлено 30 липня 2015 року. Вважає, що оскаржуваний наказ є незаконним, оскільки, суттєво порушує чинне законодавство, його трудові права як працівника закладу. Відповідно до вимог ч.1 ст.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та інших випадках, передбачених законодавством. Він згоди на переведення не давав. Вважає, що "переміщення" його на іншу, не обумовлену трудовим договором, посаду, є грубим порушенням норм трудового законодавства, що повинно бути усунуто судом. Просить скасувати наказ №117 від 29.07.2015 року "Про переміщення [PERSON]Л.", поновити його на посаді та стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали у повному обсязі та дали пояснення аналогічні поданим письмовим запереченням. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] подав копію наказу №6 від 14.01.2016 року "Про відсторонення [PERSON] від виконання повноважень за посадою директора КЗ "Дубенський будинок інтернат для громадян похилого віку" та пояснив, що позовні вимоги щодо скасування наказів та відновлення [PERSON] на попередній посаді визнає, а щодо питання про стягнення моральної шкоди покладається на розсуд суду. Судом встановлено, що відповідно до записів в трудовій книжці [PERSON] з 1987 року працює в КЗ «Дубенський будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів», з 09.08.1988 року був переведений медсестрою психоневрологічного відділення (а.с.5, 6) Наказом №117 від 29.07.2015 року [PERSON] - сестру медичну вищої категорії медичного персоналу психоневрологічного відділення, переміщено сестрою медичною вищої категорії персоналу медичного відділення з 01 серпня 2015 року у звязку з виробничою необхідністю зі збереженням попередньої заробітної плати (а.с.7) Голова профспілкового комітету Дубенського будинку-інтернату [PERSON] звернувся до директора [PERSON] з листом вимогою вказуючи, що внесення змін в штатний розпис та переведення сестри медичної психоневрологічного відділення на посаду сестри медичної відділення загального типу порушено п.2 ст.247, ст.83, ч.3 ст.32 КЗпП України, відповідно до яких роботодавець не може одноосібно локальним актом змінювати встановлені умови праці в бік погіршення працівників членів-профспілок, такі зміни повинні погоджувати з профспілковим комітетом. На підставі наведеного, вимагає скасувати наказ про внесення змін у штатний розпис (а.с. 12). Згідно зі ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених ст. 33 цього ж Кодексу. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. У звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших робітник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. З цього приводу в постанові Верховного Суду України від 04 липня 2012 року викладено правову позицію, згідно з якою зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці (постанова №6-59цс12 від 04.07.2012 року). Відповідачем не надано жодних доказів необхідності внесення будь-яких змін в організацію виробництва, про наявність таких змін не повідомлено працівника у встановлений законодавством строки, а також не повідомлено профспілковий комітет закладу про скорочення посад сестри медичної психоневрологічного відділення, тобто має місце грубе порушення трудового законодавства. Оскільки, в звязку з переведенням [PERSON] на іншу посаду сестри медичної медичного відділення суттєво змінились істотні умови праці, а саме збільшилась тривалість робочого дня, зменшилась тривалість додаткової відпустки, та позбавлено пільги право виходу на пенсію на пільгових умовах, тому, таке переведення можливе лише за умови згоди працівника на таке переведення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ про переміщення [PERSON] виданий з порушенням вимог законодавства про працю, а тому є незаконним та підлягаює скасуванню. Щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди, то в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки відповідач є бюджетною організацією, суд вважає за необхідне обмежитись стягненням моральної шкоди в розмірі 1000 гривень. Щодо стягнення судових витрат, то відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем надано докази оплати правової допомоги в розмірі 2000 гривень, тому вказана сума підлягає до стягнення.

Outcome: approved