Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» та просила припинити право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що 28.11.2007 між нею та АКБ «ТАС-Комерцбанк» був укладений кредитний договір № 0101/1107/71-85 на суму 63 180,00 доларів з метою використання коштів для придбання квартири. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 28.11.2007 між банком та нею був укладений іпотечний договір №0101/1107/71-085-Z-01, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яку позивачка придбала відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.2007. Згідно з договорами факторингу №15 та про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило свої права за указаними договорами ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а останнє відповідно до договорів факторингу та про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року відступило свої права за указаними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи». 25.02.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «ГАРАНТ+» Васюрою П.В. було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». Позивач, враховуючи чинні на момент звернення до суду норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування вказаного рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Постановою Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020 по справі №127/17399/19 було визнано протиправним та скасоване рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи». Вказана постанова залишена без змін Верховним Судом. 06.07.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області було прийняте рішення про відмову позивачці в державній реєстрації її права власності на квартиру, оскільки резолютивна частина постанови не містить відомостей про припинення права власності на квартиру за відповідачем, як це передбачено ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження». Позивач вказує, що вказана норма зазнала змін та ці зміни набрали чинності раніше чим постанова апеляційної інстанції, а питання припинення права власності не могло розглядатися на стадії розгляду судом першої інстанції, так як рішення суду першої інстанції прийняте в день набрання чинності законом про зміни, який передбачав необхідність припинення речових прав під час скасування рішення про державну реєстрацію, а зміна позовних вимог на стадії апеляційного перегляду не можлива. Зважаючи, що на час винесення постанови суду апеляційної інстанції закон по-іншому врегулював питання скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, позивач, незважаючи на отримання судового рішення, позбавлена можливості відновити свої порушене право, що і стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Вінницького міського суду вінницької області від 23.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите загальне позовне провадження. Відповідач своїм правом на відзив не скористався. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просив розгляд справи провести у його відсутність, вказуючи, що відповідач набув право власності на квартиру відповідно до законодавства та з урахування висновків суду касаційної інстанції, які на той час існували. Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що 28.11.2007 між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» був укладений кредитний договір № 0101/1107/71-85 на суму 63 180,00 доларів з метою використання коштів для придбання квартири. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 28.11.2007 між банком та позивачкою був укладений іпотечний договір №0101/1107/71-085-Z-01, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яку позивачка придбала відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.2007. Згідно з договором факторингу №15 та договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», відступило свої права за указаними договорами ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а останнє відповідно до договору факторингу та договору про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 року відступило свої права за указаними договорами ТОВ «Кредитні ініціативи». 25.02.2019 державним реєстратором Комунального підприємства «ГАРАНТ+» Васюрою П.В. було прийняте рішення про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі положень ст.37 Закону України « Про іпотеку». Вказані обставини встановлені постановою Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020 по справі №127/17399/19, а тому в силу положень ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. В червні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про держану реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «Кредитні ініціативи. Постановою Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020 по справі №127/17399/19 визнано протиправним та скасовано рішення держаного реєстратора Комунального підприємства «ГАРАНТ+» Васюри П.В. від 25.02.2019 за № 45675656 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Кредитні ініціативи». Ухвалюючи вказане рішення, суд встановив, що набуття права власності відповідачем на цю квартиру на підставі застереження в іпотечному договорі суперечить вимогам Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" та відповідачем не було виконано вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку". Постановою Верховного Суду від 11.09.2020 постанова суду апеляційної інстанції залишена без змін. 06.11.2020 державним реєстратором Виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області Скакун О.В. було прийнято рішення за № 52980843 про відмову [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру, оскільки рішенням суду не визнано виникнення, зміну чи припинення речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності відповідача на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що державним реєстратором Комунального підприємства «ГАРАНТ+» Васюрою П.В. прийняте рішення. Вказане рішення державного реєстратора скасоване Постановою Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020 по справі №127/17399/19. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ( в редакції чинній до набрання законної сили Закону України від 15.12.2019 № 340-ІХ) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. 16.01.2020 набув чинності Закон України від 15.12.2019 № 340-ІХ, яким стаття 26 вказаного закону викладена в новій редакції та відповідно до якої, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (абзац третій ч. З ст. 26 Закону). Відповідно до п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 340-ІХ судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом. Як слідує з матеріалів справи рішення суду апеляційної інстанції про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] набрало законної сили 19.05.2020, тобто після набрання чинності вказаних змін, зміна ж позовних вимог на стадії апеляційного розгляду не допускається. Відповідно позивач позбавлена можливості відновити своє порушене право при наявності вказаного рішення суду. В той же час за встановлених обставин прийняття рішення про припинення права власності відповідача є відновленням права позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦПК України право власності може бути припинене в випадках, встановлених законом. Як вказувалося відповідно до ч.3 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи, що рішення про державну реєстрацію за відповідачем права власності на квартиру скасоване судом, суд дійшов висновку про припинення права власності відповідача на вказану квартиру. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача про законність набуття відповідачем права власності на квартиру, зважаючи на постанову Вінницького апеляційного суду від 19.05.2020 по справі №127/17399/19. З огляду на чинні норми законодавства суд вважає, що вимога про припинення права власності відповідача є ефективним способом захисту позивача та забезпечує справедливе поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. В ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Сhahal v. the United Кіпgdom, (22414/93) [1996] ЕСНК 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. З огляду на викладене позов підлягає задоволенню Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved