Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.10.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис у заяві. ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі у розмірі, встановленому Договором. В звязку із порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.03.2016 має заборгованість 11669,34 грн., яка складається з наступного: 462.78 грн. - заборгованість за кредитом; 7234.37 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 940.32 грн.заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 531.87 грн. - штраф (процентна складова). Враховуючи вищенаведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також 1378,00 грн. судових витрат. 06.02.2018 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ»ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що на момент підписання кредитного договору, а саме 13.10.2010 року він був неповнолітній, оскільки народився 13.02.1995 року. Повна цивільна дієздатність у фізичної особи наступає з 18 років. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження згоди батьків відповідача [PERSON] за первісним позовом на укладення кредитного договору від 13.10.2010 року. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст..203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Так відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. А тому з цих підстав просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 13.10.2010 року укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ним. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ "Приват Банк" [PERSON], позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити повністю. Зазначає, що надати оригінали документів, копії яких містяться в матеріалах справи, для огляду в судове засідання не має можливості, оскільки вони зберігаються в центральному офісі банку, однак, клієнту дійсно надавалася кредитна картка, якою відповідач активно користувався, що підтверджується наявними в справі виписками з основної карти. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідачем було надано відзив на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того відповідачем [PERSON] було надано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки як вбачається з позовної заяви та відповідно укладеного договору б/н від 13.10.2010 року ним було отримано кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У січні 2013 року у нього було викрадено барсетку, де зберігалася картка відповідача. Він одразу звернувся до відділення «ПриватБанку» та повідомив про вищевказаний факт. Операціоніст повідомив відповідача про те, що дані внесено до бази даних та до нього немає жодних питань. Саме з цього часу ним не проводились будь-які платежі. Також як видно із розрахунку заборгованості даного ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви заборгованість почала виникати з березня 2013 року. Із позовом позивач звернувся у червні 2016 року, а тому вважає, що строк позовної давності минув у березні 2016 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та зазначив, що [PERSON] було надано кредит, кредитний договір як такий з банком не укладав, йому була надана лише заяву-анкету у якій вказано, про те, що вона разом із пам»яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між сторонами договір про надання банком банківських послуг, ввжає, що вищевказані умови та правила надання банківських послуг не можна ввжати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву-анкету, тому просить відмовити в задоволенні позову за недоведеністю позивачем своїх вимог, так як надані позивачем копії являються сумнівними і не являються належним доказом укладення кредитного договору. Представник позивача [PERSON] за зустрічним позовом позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Представник ПАТ КБ «Приват Банк» зустрічні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. В обгрунтування своїх вимог, по первісному позову позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» надав копію анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.5), на підставі якої стверджує, що 13.10.2010 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, на підставі чого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В підтвердження наявності боргу за кредитним зобовязанням позивач надав розрахунок заборгованості за договором (а.с.4), виписку за період з 01.10.2010 року по 22.02.2018 року (а.с.181-184). ПАТ КБ «ПриватБанк» на вимогу суду надати оригінали вищевказаних документів не надав, відповідне клопотання в підготовчому судовому засіданні про витребовання оригіналів документів не заявив. Стаття 202 ч. 1 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно дост. 207 ч. 2 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до вимогст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відсутність оригіналу анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, копія якої знаходиться на а.с. 5 цивільної справи, яка підписана від імені [PERSON], дає підстави вважати, що кредитний договір відповідачем у письмовій формі не укладався та ним не підписувався, а також про відсутність з його боку дій, спрямованих на виникнення цивільних прав та обов'язків на підставі цього договору. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 1055 ЦК України, недотримання письмової форми має наслідком нікчемність кредитного договору. Суд не приймає до уваги в якості доказу надану представником позивача копію анкети-заяви, оскільки позивачем не надано достатніх та достовірних доказів на підтвердження того факту, що ця копія була зроблена з оригіналу вищезазначеного документа, який є допустимим доказом відповідно дост. 78 ч. 2 ЦПК України. Також судом не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих письмових доказів розрахунок заборгованості за договором б/н від 13.10.2010 року укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 31.03.2016 року, оскільки з нього не вбачається, що саме відповідач отримував кошти за кредитною карткою, оскільки згідно позовної заяви [PERSON]отримав кредит у розмірі 500 грн. відповідно укладеного договору б/н від 13.10.2010 року, а розрахунок заборгованості за даним договором починається з 24.09.2012 року, а рух грошових операцій з 13.02.2013 року. Враховуючи те, що позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту дотримання сторонами письмової форми кредитного договору №б/н від 13.10.2010 року на момент його укладення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Що стосується клопотання про застосування строків позовної давності, то суд приходить до наступного висновку. Згідно пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ( 435-15 )). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК(435-15 ) - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, хоч оспорюваний правочин вчинено 13 жовтня 2010 року, проте позивач довідався про порушення свого права тільки 20 грудня 2017 року, коли йому було пред'явлено виконавчий лист по заочному рішенню суду про стягнення заборгованості по кредитному договору, а тому у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності - необхідно відмовити. Крім того посилання відповідача [PERSON] на той факт, що у січні місяці 2013 року у нього було викрадено барсетку, де зберігалася картка відповідача, і він одразу звернувся до відділення «ПриватБанку» та повідомив про вищевказаний, факт не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства [PERSON] «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, слід відмовити з наступних підстав. Так судом встановлено, що, [PERSON] народився 13.02.1995 року в с.Бистрївка Ружинського району Житомирської області, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії ВН №522183, виданного Ружинським РВ УМВС України в Житомирській області (а.с.119). Як вбачається з позовної заяви та пояснень учасників справи 13 жовтня 2010 року [PERSON] підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно якої отримав кредитну картку "Універсальна", відповідно Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с.6), однак на момент укладення даного правочину [PERSON] виповнилось лише повних 15 років, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності. Однак [PERSON] та його представником не надано докази, щодо не надання згоди батьками [PERSON] на укладення цього кредитного договору. Крім того позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору є похідною від первісного позову, в задоволенні якого суд відмовив. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed