Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач - ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором від 10.04.2008 року в розмірі 5 тисяч 604 гривні 82 копійки. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що 10 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 005 - 20219 - 100408, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 3 000 гривень у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 29,9 % на рік. Відповідач зобов'язаний щомісяця в строки, визначені договором здійснювати погашення за кредитною лінією, у вигляді обов'язкового мінімального платежу, в зв'язку з тим, що відповідач взятих на себе зобов'язань за договором не виконав, позивач просить стягнути з відповідача тіло кредиту - 3 352,62 гривень, заборгованості за відсотками 949 гривень 08 копійок, заборгованість за комісією 1 303 гривні 12 копійок. Представник позивача в судове засідання не зявився, просить суд розглянути позов в її відсутність, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання також не з'явився, так як знаходиться в тяжкому стані в зв'язку з хворобою, що підтверджується довідкою Шевченківської ЦРБ від 15.02.2014 року, про те, що відповідачка в даний час перебуває на обліку у лікаря ендокринолога з діагнозом цукровий діабет 2-го типу. Просить розглянути справу у її відсутність, проти позовних вимог заперечувала, оскільки сплатила вже банку 9 728 грн., що підтверджується квитанціями та просить застосувати строки позовної давності. (а.с. 25). Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги банку підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 04 квітня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційний Банк "Дельта", правонаступником якого на підставі п.1.2. Статуту є ПАТ "Дельта Банк", та відповідачем, було укладено кредитний договір № 001 - 20219 - 040408, відповідно до п.1.2 якого, позивач відкриває відповідачеві картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України - гривні, оформляє та надає Держателю платіжну картку, а також ПІН-код до картки, здійснює обслуговування Держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті, що міститься в Додатку №1 до Договору (а.с.6). Банк надає Держателю кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30 000,00 грн., що передбачено п. 1.3 кредитного договору. На день укладення кредитного Договору Банк встановлює ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 3 000 гривень. Відповідач, у відповідності до договору п. 3.6, зобов'язаний щомісяця в строки, визначені правилами здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією та/або Овердрафтом за попередній звітний місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією та/або Овердрафтом та процентів за користування Кредитною лінією та/або Овердрафтом. З розрахунку суми заборгованості вбачається (а.с.14), що після надання відповідачу суми кредиту в розмірі 3 000 гривень, відповідач сплатив позивачу 9 тисяч 358 гривень, що підтверджується квитанціями відповідача (а.с.27-66), втричі більше, ніж сума кредиту. Але представник позивача в позові додатково ще просить суд стягнути з відповідача 5 тисяч 604 гривень (тобто з врахуванням раніше зроблених виплат відповідачем це буде складати 14 962 гривні, а отримав лише 3 000 гривень). В рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року, у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] в п.3.2 рішення КС зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 ЦК України та частинах першій, другій статті 627 ЦК України справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Цей висновок узгоджується і з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). В своєму рішенні КС дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Як зазначає представник банку після сплати відповідачем банку суми 9 358 гривень (за взятий кредит в банку в сумі 3 000 гривень ) заборгованість відповідача - (пенсіонера по справі) складає ще 5 тисяч 604 гривні складається з тіла кредиту - 3 352,62 гривень, заборгованості за відсотками 949 гривень 08 копійок, заборгованість за комісією 1 303 гривні 12 копійок. Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( неналежне виконання). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язань в обумовлений сторонами строк. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі укладеного 10.04.2008 року кредитного договору відповідачу було видано пластикову картку. З наданої позивачем виписки з заборгованості карткового рахунку вбачається, що останній раз відповідачкою сплата за користування кредитом була здійснена 01.12. 2011 року (а.с.14). Позивачка вважала, що з цього часу кредит погашений в повному обсязі, так як банк з 01.12.2011 року і до 03.12.2013 року, тобто на протязі 2-х років до відповідачки не звертався з вимогою про повернення боргу, а нараховував на свою користь відсотки і комісію. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачений початок перебігу позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, який починається зі спливом строку виконання. Внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання в обумовлений сторонами строк, у кредитора виникло право на позов, який останній має пред'явити впродовж трьох років, позов банком був пред'явлений 03.12.2013 року (а.с.2), що свідчить про пропуск спеціальної позовної давності, що згідно п.4 ст. 267 ЦК України є окремою підставою для відмови в позові, щодо неустойки. В даному випадку боржником допущено прострочення виконання зобов'язання у вигляді неповернення коштів у визначений умовами договору п. 3.6. В разі виникнення заборгованості, клієнт зобов'язаний її погасити протягом 30 днів з моменту її виникнення. У випадках порушення держателем умов даного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань. Останнє перерахування особистих коштів платника на погашення кредитної заборгованості відбулося 01.12.2011 року. В подальшому, будь-яке погашення не здійснювалося. Із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду лише через два роки - 03.12.2013 року, нараховуючи за ці два роки неустойку на кредит. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність - ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13. Сплив спеціальної позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у даному спорі, є підставою не для відмови у позові в цілому (ч.4 ст.267 ЦК України), а для відмови в вимогах про стягнення неустойки (штрафу, пені), в даному випадку заборгованості по комісії. Суд вважає, що право вимоги у банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за комісією виникло з 01.01.2012 року та існувало в межах спеціального строку позовної давності один рік до 01.01.2013 року. Даний строк обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, початком перебігу позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж (в даному випадку відповідно до п.3.6 щомісячно), проте не сплатив. Тому право на неустойку у банка виникло з моменту порушення боржником строку внесення чергового платежу з 03.01.2012 року, з часу якого до пред'явлення позову річний термін збіг. В зв'язку з цим з відповідача на користь банку необхідно стягнути суму боргу по кредиту в розмірі 3 352 гривень 62 копійок і заборгованість за відсотками в розмірі 949 гривень 08 копійок, в стягненні заборгованості за комісією необхідно відмовити, так як за своєю природою комісія підпадає під визначення неустойки. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, згідно ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

Outcome: partial