Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

покликаючись на заподіяння відповідачем шкоди майну внаслідок ДТП, що сталася 14 січня 2016 року, та неповідомленням ним позивачу про настання страхового випадку, виконання позивачем своїх обов"язків перед потерпілим у ДТП, представник позивача [PERSON] у поданій до суду 03 травня 2017 року заяві просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 49 500 грн. 00 коп. та сплачений судовий збір. Учасників судового процесу відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. У поданій до суду заяві вказаний представник позивача просить розглдя справи здійснювати без участі позивача за наявними у справі доказами, позов підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, позицію сторони позивача, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін у заочному порядку та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено, 28 вересня 2015 року між ПрАТ "СК "Провідна" та [PERSON] укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі полісу №АЕ/4715940 зі строком дії з 29 вересня 2015 року по 28 вересня 2016 року. Ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100 000 грн., майну - 50 000 грн., розмір франшизи - 500 грн. Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль "Опель Аскона" д.н.з. 56 153 ТВ. 14 січня 2016 року о 06 год. 30 хв. на 143 км. 500 м. Н-22 Устилуг-Луцьк-Рівне сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу під керуванням [PERSON] та легкового автомобіля марки "KIA rio номерний знак ВК 3050 BK" під керуванням власника [PERSON] Технічні засоби несправностей не мали, автомобілі отримали механічні ушкодження /довідка № 83715925 про дорожньо-транспортну пригоду/. 15 січня 2016 року потерпіла [PERSON] звернулася до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. 18 січня 2016 року ПП "Експерт - Сервіс - Альфа" на замовлення ПрАТ "СК "Провідна" проведено оцінку та складено звіт № 007, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП власнику автомобіля "KIA rio номерний знак ВК 3050 BK", становить 161 866, 15 грн. 29 січня 2016 року відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. Питання відшкодування збитків, спричинених потерпілому, не вирішувалося. 13 квітня 2016 року відомістю № ВПТ-001857 підтверджено виплату страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн. 00 грн. Сума франшизи вирахована. 14 квітня 2016 року платіжним дорученням № 0016432 здійснено переказ коштів для страхових відшкодувань. 18 травня 2016 року позивач направив відповідачу досудову вимогу на суму позову, яка залишена без виконання. 08 червня 2016 року за результатами звернення відповідача начальник відділу обробки скарг та звернень підтверджує отримання позивачем документів, що підтверджують перебування відповідача на лікуванні з 14 по 16 січня 2016 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. При настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до вимог ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним у застосуванні до спірних правовідносин у порівнянні з нормами ЦК України, яким регулюється, зокрема, порядок здійснення страхового відшкодування на території України. Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності вказаний Закон у ст.3 визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 Закону). Згідно зі ст.6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону (ст.ст.9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги /регресу/ до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Потерпілий скористалася своїм правом звернення безпосередньо до страховика та отримав відшкодування з врахуванням вказаних положень Закону. Суд вважає, що страховик забезпечив реалізацію абсолютного права потерпілого на відшкодування шкоди, завданої ДТП, на вказаних підставах, передбачених законом. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відповідач фізично не зміг прибути до страховика, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та повідомити про ДТП, оскільки перебував на лікуванні, про що надано відповідні документи, та що працівник ПрАТ «СК «Провідна» прийняв повідомлення про ДТП від матері відповідача. Позивач виходив з того, що відповідач не виконав вимог закону №1961-IV і не повідомив у письмовій формі страховика про настання страхового випадку у строки та за умов, визначених у пп.33.1.2 п.3.1 ст.33 цього закону, та дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обовязку щодо відшкодування завданої шкоди. Оскільки в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необгрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт неповідомлення страховика про ДТП є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з таких зобов'язань повинні вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків (справа № 6-284цс15). Таким чином, за наявності у страхувальника або водія документально підтверджених поважних причин невиконання свого обовязку повідомлення страховика про ДТП підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, розмір страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не є підставою для пред'явлення регресного позову до водія забезпеченого транспортного засобу. Справедливість, добросовісність та розумність згідно з п.6 ст.3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). У зв"язку з відмовою у позові суд залишає на позивачу понесені судові витрати. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed