Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

27 червня 2014 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача державного підприємства " Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут " Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період з 01.03.2010 року по 31.03.2014 року в розмірі 131 880, 96 грн . Відповідно до ухвали судді від 01 липня 2014 року у справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд (ас.62 - 65, 73). 27 серпня 2014 року позивач звернувся в суд із другим позовом до відповідача державного підприємства " Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут " Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період за період з 19.08.2013 року по 13.06.2014 року в розмірі 38529,14 грн . Відповідно до ухвали суду від 03 вересня у справі відкрито провадження та призначено до розгляду (ас. 1, 2-5). Відповідно до заяви поданої в порядку ст. 31 ЦПК України позивач попередні позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 01.03.2010 року по 31.03. 2014 року в розмірі 169717 (сто шістдесят девять тисяч сімсот сімнадцять) грн. 76 коп. , покликаючись при цьому, на довідку від січня 2010 року, згідно з якою до складу загальної суми, що належала до виплати входили: оклад, вислуга років, УРО, та відпускні, а всього, з урахуванням утримань, - 2251, 00 грн.. У звязку з цим, просив скасувати довідку № 288 Б-910 від 12 серпня 2014 року, що подана відповідачем, як необгрунтовану , неправомірну і витребувати з відповідача ДП ЛНДРТІ довідку з повною розшифровкою нарахувань ( ас.71, 107, 118-120). Ухвалою від 04.12.2014 року, за клопотанням відповідача, дані цивільні позови об»єднані в одне провадження із присвоєнням єдиного номеру (ас 156 -157). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що працював в ДП ЛНДРТІ на посаді заступника начальника відділу та був звільнений із роботи у зв»язку із виходом на пенсію по інвалідності з 01.03.2010 року. Цього ж місяця, тобто 09.03.2010 року був знову прийнятий на роботу, а саме на посаду заступника начальника відділу державного підприємства " Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут " Державного концерну «Укроборонпром» на умовах укладеного контракту та був звільнений із роботи за власним бажанням 19.08.2013 року. При обох звільненнях, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата, та не проведено вчасно розрахунок, як це передбачено ст.. 116 КЗпП України. Звертає увагу, що факт невиплати належних йому сум при звільненні з підприємства, підтверджується рішеннями Франківського районного суду м. Львова , що ухвалюбвалися за його зверненнями, а саме: наказом № 2-н/1326/655/12 від 25 травня 2012 року на суму 61548, 55 грн. (ас. 66), наказом № 2-н/465/1368 від 27 вересня 2013 року на суму 56906,15 грн. (ас. 6) та наказ № 2-н/465/370/14 від 22 травня 2014 року на суму 4058, 15 грн. (ас.99), Факт проведення остаточних розрахунків з ним підтверджується постановами виконавчої служби про закінчення виконавчих проваджень, заведених за вказаними вище наказами, і зокрема: постановою від 29 січня 2014 року на суму 61548, 55 грн. ( ас. 83), постановою від 12 червня 2014 року на суму 56906,15 грн. (ас. 35) та постановою від 26 червня 2014 року на суму 4058, 15 грн., а також довідками виданими ПАТ «Державний ощадний банк України» від 26.08.2014 року № 570 та від 19.08.2014 року № 557 ( ас. 10, 106). Як вважає позивач, тривалість затримки розрахунку від часу його звільнення, тобто з 19.08.2013 року і до виплати заборгованості - 12.06.2014 року становить: у серпні 2013 року 09 днів; у жовтні 2013 року 21 день; у листопаді 2013 року 23 дня; у грудні 2013 року 21 ден; у січнеі 2014 року 21 день; у лютому 2014 року 20 днів; у березні 2014 року 21 день; у квітні 2014 року 21 день; у травні 2014 року 19 днів; у червні 2014 року 08 днів, а всього 184 дні . Відтак, сума середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з урахуванням відпрацьованих у червні 2013 року 18 робочих днів та у липні 2013 року 23 робочих дні , що в сумі становить 41 робочий день, що підтверджується його, позивача, розрахунковими листками. Отже, вважає позивач, з урахуванням вирахуваного середньоденного заробітку - 246,35 грн. і суми прибуткового податку, розмір суми за весь час затримки розрахунку становить 38529,14 грн. Що стосується другого спірного періоду з 01.03.2010 року по 31.03.2014 року, то позивач звернувся із іншою позовною заявою від 27 червня 2014 року згідно якої просив стягнути з відповідача на його користь суму середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 131880,96 коп., звернувши увагу, що факт невиплати належних йому, позивачу, сум при звільненні з підприємства підтверджується тими ж, вказаними вище рішеннями Франківського районного суду м. Львова , зокрема судовим наказом від 25.05.2012 року № 2н/1326/655/2012, згідно якого, з відповідача на його користь стягнуто грошову суму 61548,55 грн. за період з січня 2007 року по березень 2012 року (ас. 62 - 65). Однак, вважає позивач, суд приймаючи рішення у вигляді наказу використав неналежні довідки відповідача та не врахував всі суми, які належали йому до виплати, а відтак судовими рішеннями такі не стягнуті. Зокрема не враховано винагороду за вислугу років в сумі 381, 48 грн. та доплату за роботу в умовах режимних обмежень (УРО) в сумі 460, 00 грн. що підтверджується розрахунковими листами . Позивач покликаючись на абзац 3 п.2 розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100, вважає, що виходячи із виданих йому відповідачем розрахункових листів за січень та лютий 2010 року, у розрахунок середньої заробітної плати включаються: - за січень 2010 року , посадовий оклад 1218, 54 грн. ; винагорода за вислугу років - 381,48 грн.; доплата за УРО - 460, 00 грн.; - за лютий 2010 року, посадовий оклад 1955, 00 грн. ; доплата за УРО 460, 00 грн. З урахуванням того, що в січні 2010 року ним відпрацьовано 10 робочих днів, а у лютому 17 робочих днів ( всього - 27 днів) то середньоденна заробітна плата становить не 128, 79 грн. як це він зазначав раніше у позовній заяві, а 165,74 грн. виходячи з розрахунку: ( 2060,02 грн.- заробітна плата за січень 2010 року + 2415, 00 грн.- заробітна плата за лютий 2010 року = 4475,02 грн. - заробітна плата за два останні місяці, які передували дню звільнення. 4475,02:27 =165, 74 грн. Число робочих днів, ( як вважає позивач, відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, який щорічно затверджується Кабінетом Міністрів України) які мають бути оплачені за середньоденним заробітком по роках складають: 2010 рік - 212 днів; 2011 рік - 250 днів; 2012 рік - 251 день; 2013 рік - 251 день; 2014 рік - 60 днів, а всього 1024 дні. Відтак, на його, позивача, думку, сума середнього заробітку за весь час затримки по длень фактичного розрахунку складає: 165,74* 1024 =169717, 76 грн. Відповідно до даної суми, сума прибуткового податку станговить 15% та буде дорівнювати 25457, 66 грн. Відтак, сума середнього заробітку, що підлягає до видачі становить 144260,10 грн. ( 169717,76 - 25475,66 = 144260,10). У звязку з цим, позивач використавши своє право, передбачене ст. 31 ЦПК України, в ході розгляду справи, подав заяяву від 15 вересня 2014 року про уточнення позовних вимог та просив стягнути з відповідача на його користь 169717, 76 грн. (ас. - 120), а В судовому засіданні позивач позовні вимоги по вказаних двох епізодах підтримав пояснення дав аналогічні викладеним у позовних заявах, долучаючи при цьому додаткові пояснення, у тому числі й на заперечкення відповаідача. В черговому судовому засіданні від 27 січня 2015 року, позивач подав додаткові розрахунки відповідно до яких, по суті уточнив позовні вимоги , що й підтвердив у своєму виступі в дебатах де просив позовні вимоги в цій частиині задоволити та стягнути з відповіддача на його користь 144260,10 грн. за період з 01.03.2010 року по 31.03.2014 року, та судові витрати., стверджуючи, що повний розрахунок по даному судовому наказу з ним проведено 31.03.2014 року. Факт проведення остаточного розрахунку з ним, підтверджується випискою із рахунків від 03.04.2014 року по особовому рахунку № [NUMBER] Представники відповідача Титаренко Ю.В. та Козак А.І., діючи незалежно один від одного, в судовому засіданні позовні вимоги позивача, що викладені у позовній заяві від 27 серпня 2014 року про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку за період за період з 19.08.2013 року по 13.06.2014 року в розмірі 38529,14 грн ., в цілорму заперечили, однак погодилися з правильністю проведеного позивачем розрахунку. Що стосується позовних вимог викладених у позовній заяві від 27 червня 2014 року та уточнених остаточно в судовому засіданні від 27 січня 2015 року, про стягнення з їх довірителя на користь позивача середнього заробітку за час затримки вилати за період з 01.03.2010 року по 31.03.2014 року, в сумі 144260,10 грн. категорично заперечили, звернувши при цьому увагу, що позивач пропустив процесуальний строк звернення до суду з позовом. Не визнаючи позовних вимог, представники відповідача подали ряд письмових заперечень та додатково пояснили, що на підприємстві, перед працівниками існує значна заборгованість по заробітній платі , у зв'язку із чим, Франківським відділом Державної виконавчої служби відкрито ряд виконавчих проваджень , які зведено в одне виконавче провадження - ЄДРВП № 15026541. В ході виконання провадження, на рахунки підприємства було накладено арешт, що унеможливлює вчасну виплату підприємством заробітної плати. У зв'язку із арештом всіх рахунків, підприємство з травня 2012 року перейшло на режим роботи - один день на місяць. Вважають, що розрахунки з позивачем проведені без урахування вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року "Про порядок обчислення середньої заробітної плати". Звертають увагу суду, що рішення суду у вигляді судових наказів від 25.05.2012 року та 27.09.2013 року набрали законної сили, виконавчі провадження закінчені і всі заборгованості перераховані стягувачу. У звязку з цим, позивач не може ставити притання про збільшення середньоденного заробітку з 128, 79 грн. до 165, 74 грн. оскільки перша сума встановлена судовими рішеннями і всилу вимог ст. 61 ЦПК України, не підлягає повторній перевірці та доказуванню. Визнають, що у випадку здійснення судом розрахунку, до уваги повинна братися сума середньоденного заробітку у розмірі 128, 79 грн. Просять відмовити з задоволенні позовних вимог за пропуском строку та безпідставністю таких, зважаючи, що вина підприємства у несвоєчасному розрахунку відсутня ( ас. 43 - 46, 57 - 61, 92 - 93, 132 - 134). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги подані в межах строку позовної давності, як це визначено ст.ст. 116, 117, 233 КУЗпП, що обєктивно обгрунтовано позивачем у запереченнях на заяву пердставників відповідача про застосування строку позовної давності, а відтак, підстав для застосування строку позовної давності суд не знаходить (ас. 94 -95). У той же час, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Так, відповідно до ст. 7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. На підставі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" та ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Встановлено, що на момент, як першого так і другого звільнення, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку у визначені ст. 116 КЗпП України строки. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі порушення строків виплати всіх належних працівнику сум при звільненні з підприємства, установи, організації стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки. Судом встановлено, що позивач працював в ДП ЛНДРТІ на посаді заступника начальника відділу та був звільнений із роботи у зв»язку із виходом на пенсію по інвалідності з 01.03.2010 року, відповідно до наказу № 51-к від 25.02.2010 року. Згідно з наказом № 59-к від 09.03.2010 року, цього ж дня був прийнятий на роботу заступника начальника відділу на умовах укладеного контракту та звільнений із роботи за власним бажанням 19.08.2013 року, наказом № 62-к від 19.08.2013 року (а.с.12-16). Під час звільнення як у першому, так і у другому випадках, позивачу була нарахована заробітна плата та розрахункові кошти, однак в супереч вимогам ст. 116 та 117 КЗпП України не виплачені, що не спростовано та визнається представниками відповідача. Судом також встановлено, що після звільнення як у першому, так і в другому випадках, позивач звертався в суд за захистом своїх прав, де за судовим наказом № 2-н/1326/655/12 від 25 травня 2012 року з відповідача на його користь стягнуто 61548, 55 грн. (ас. 66); за наказом № 2-н/465/1368 від 27 вересня 2013 року стягнуто 56906,15 грн. (ас. 6) та за наказом № 2-н/465/370/14 від 22 травня 2014 року стягнуто 4058, 15 грн. (ас.99), Разом з тим, судові рішення виконано на підставі виконавчих проваджень, тобто у примусовому порядку і зокрема: за судовим наказом № 2-н/1326/655/12 від 25 травня 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто 61548, 55 грн. 25 січня 2014 року, що підтверджується постановою державного вмконавця від 29 січня 2014 року та платіжним дорученням № 368 від 25 січня 2014 року (ас. 83, 97); за судовим наказом № 2-н/465/1368 від 27 вересня 2013 року на користь позивача стягнуто 56906,15 грн. 13 червня 2014 року, що підтверджується постановою державного вмконавця від 12 червня 2014 року та платіжним дорученням № 1972 від 10 червня 2014 року, яке проведено банком 13 червня 2014 року (ас. 35,36). Факт проведення остаточного розрахунку по вказаних судових наказах підтверджується також довідками виданими ПАТ «Державний ощадний банк України» № 557 від 19 серпня 2014 року та № 570 від 26 серпня 2014 року (а.с.10, 106). Разом з цим, суд відхиляє твердження позивача, що остаточний розрахунок з ним по виплаті грошових коштів в сумі 61548,55 грн. відбувся 31 березня 2014 року з вини відповідача, оскільки такі твердження суперечать матеріаплам справи, які позивачем не спростовані, зокрема платіжному дорученню та постанові державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з підстав стягнення коштів з відповідача на користь позивача (ас. 83, 97). У звязку з цим, суд визнає статисфакцію відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті, нарахованої але не виплаченої заробітної плати в період з 25 січня 2014 року по 31 березня 2014 року, оскільки перерахунок відбувався за межами впливу відповідача. У той же час, суд визнає статисфакцію фактичного перерахунку коштів позивачу 31 березня 2014 року, що у свою чергу вказує на факт своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав в межах тримісячного строку, передбаченого КЗпП України , тобто 27 червня 2014 року (ас.62), а відтак вважає, що позов поданий в межах трьохмісячного строку. Враховуючи, що вина відповідача по несвоєчасні виплаті позивачу грошових коштів - заробітної плати мала місце до 25 січня 2014 року, тобто до фактичного перерахування відповідачем коштів, то саме з цих підстав, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині остаточного розрахунку та визнає таким період з 01 березня 2010 року по 25 січня 2014 року, що становить 982 робочих дні , а саме у 2010 році - 212 днів,; у 2011 році 250 днів; у 2012 році - 251 день; у 2013 році - 251 день та у 2014 році - 18 днів. Що стосується покликань позивача на абзац 3 п.2 розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100, у звязку з чим він вважає, що виходячи із виданих відповідачем розрахункових листів за січень та лютий 2010 року, у розрахунок середньої заробітної плати повинно бути включено доплати, а саме: - за січень 2010 року , посадовий оклад 1218, 54 грн. ; винагорода за вислугу років - 381,48 грн.; доплата за УРО - 460, 00 грн.; - за лютий 2010 року, посадовий оклад 1955, 00 грн. ; доплата за УРО 460, 00 грн., що як на його, позивача думку , середньоденний заробіток повинен бути вирахуваний в розмірі 165, 74 грн. , а не 128, 79 грн., як це було зазначено ним у перших, неуточнених позовних вимогах, то суд відхиляє такі виходячи, що розмір заробітної плати був визначений судовим рішенням у вигляді наказу № 2н/1326/655/2012 від 25 травня 2012 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заробітну плату за період з січня 2007 року по березень 2012 року, тобто в цей період входить і період березень 2010 - березень 2012 року. За даних обставин, суд вважає беззаперечним факт недопустимості повторного розгляду обставин викладених у цій частині позову, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відтак, з урахуванням, що в січні 2010 року позивачем відпрацьовано 10 робочих днів, а у лютому 2010 року - 17 робочих днів ( всього - 27 днів), а середньоденна заробітна плата становить не 128, 79 грн., як це і зазначав раніше у позовній заяві сам позивач, то стягненню, як середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає грошова сума в розмірі 107501 (сто сім тисяч пятсот одна) грн. 01 коп ( період з 01.03.2010 року по 25.01. 2014 року = 982 дні). Отже, 982х128,79 = 126471,78 - 18970,77 (15%) = 107501,01. Що стосується позовних вуимог за позовом від 27 серпня 2014 року про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто грошових коштів в сумі 38529 ( тридцять вісім тисяч п'ятсот двадцять девять) грн. 14 коп., за період з 19 серпня 2013 року по 13 червня 2014 року то ці вимоги підлягають задоволенню, оскільки підтвепрджуються матеріалами справи, як це наведено вище. У звязку з цим, суд відхиляє твердження відповідача щодо відстуності підстав для їх задоволення. Приймаючи дане рішення суд також бере до уваги, що представники відповідача хоч і заперечують позов у цій частині, проте визнають що розрахунки проведені правильно. Відтак, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 38529 ( тридцять вісім тисяч п'ятсот двадцять девять) грн. 14 коп., Визначаючи кількість днів, за які необхідно стягнути середньомісячний заробіток, суд бере їх у кількості 184 дні, з розрахунку: серпнень 2013 року - 09 днів; жовтень 2013 року - 21 день; листопад 2013 року - 23 дні; грудень 2013 року -21 день; січень 2014 року -21 день; лютий 2014 року -20 днів; березень 2014 року - 21 день; квітень 2014 року - 21 день; травень 2014 року - 19 днів та червнеь 2014 року - 08 днів, що становить у загальному 184 дні. Відтак стягненню як середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 19 серпня 2013 року по 13 червня 2014 року підлягає грошова сума в розмірі 38529 ( тридцять вісім тисяч п'ятсот двадцять девять) грн. 14 коп. (184х246,35 =45328,40 - 679,26 (15% - сума прибуткового податку) =38529 ( тридцять вісім тисяч п'ятсот двадцять девять) грн. 14 коп. Приймаючи таке рішення суд виходить із п.8 Постанови кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передують події , проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів , які мають бути оплачені середнім заробітком. Задовільняючи позовні вимоги в одному та частково у другому випадках, суд відхиляє твердження відповідача про відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати у період з 19.08.2013 року по 13.06.2014 року, як це зазначають представники відповідача , мотивуючи арештом коштів ДП "ЛНДРТІ", оскільки невиплата відбулась у зв'язку із відсутністю коштів на рахунках боржника, яка утворилась станом на 01.06.2012 року, а відповідно до п.20 Постанови ВСУ від 24.12.1999 року № 13 " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності в порядку, передбаченому ст.. 117 КЗпП України. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Встановлено, що на момент звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у визначені ст. 116 КЗпП України строки, а остаточний розрахунок відбувся відповідно 25 січня 2014 року та 13 червня 2014 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі порушення строків виплати всіх належних працівнику сум при звільненні з підприємства, установи, організації стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки. Посилання представника відповідача на те, що в позові слід відмовити, у зв'язку із тим, що розрахунок із позивачем проведено в повному обсязі на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження № 40875599 від 12.06.2014 року, суд відхиляє, як безпідставне, оскільки у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку і такий день за результатами розгляду даної справи суд визнає 25 січня 2014 року та 13 червня 2014 року. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично - значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Суд також зважає, що визначений у ст. 233 КЗпП України трьохмісячний строк для звернення до суду із вимогою про вирішення трудового спору позивач не пропустив, оскільки такий слід обчислювати з наступного дня після проведення належних працівнику виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку при звільненні, тобто з 31.03.2014 року, коли позивачу були фактично перераховані кошти на його особовий рахунок (довідка №557 від 19.08.2014 року Державного Ощадного Банку України (а.с.99), що відповідає роз'ясненням даним у п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 13. від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних, а відповідачу пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Отже, судові витрати підлягають стягненню з відповідача, на користь позивача відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, в розмірі 1392,80 грн. В решті позовних вимог слід відмовити за безпідставністю таких, з мотивів, що наведені вище. На підставі наведеного,

Outcome: approved