Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ „ПриватБанк", Маневицького відділення ПАТ КБ „ПриватБанк" про визнання кредитного договору від 2 січня 2008 року недійсним. Свої вимоги обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 2.01.2008 року ПАТ КБ „ПриватБанк" йому 2.01.2008 року було надано кредит на суму 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На думку позивача вказаний кредитний договір слід визнати недійсним, оскільки в момент його укладення позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв'язку із тяжкою хворобою - генералізованою епілепсією з судомними нападами та вираженими змінами особистості. Вважає, що представник відповідача в момент укладення договору ввів його в оману щодо істотних умов договору, оскільки не роз'яснив умови договору, порядок нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору, не вручив копій договору та інших документів. Крім того, вказав, що кредитний договір було укладено ним на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин - кошти були необхідні на лікування доньки [PERSON], яка являється інвалідом з дитинства. Дружина позивача - [PERSON] являється інвалідом І групи, потребує постійного догляду та значних коштів на лікування. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просив суд на підставі ст.ст. 225, 229, 230, 233 ЦК України визнати кредитний договір від 2.01.2008 року недійсним. Позивач [PERSON] на виклики в судове засідання не з'явився, будучи завчасно у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце слухання справи, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення судової повістки, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими, а тому проти задоволення позову заперечує. На думку представника відповідача [PERSON] кредитний договір б/н від 2.01.2008 року було укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Вважає, що ПАТ КБ „ПриватБанк" свої зобов'язання за кредитним договором від 2.01.2008 року виконало в повному обсязі, позивачу було надано кредит на суму 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Стверджує, що будь-яких належних доказів про те, що представники відповідача в момент укладення договору ввели [PERSON] в оману, а також у підтвердження того, що він в момент укладення договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними у зв'язку із тяжкою хворобою, [PERSON] суду не надано. Позивач погодився з умовами та порядком надання кредиту, розміром відсотків та іншими умовами кредитного договору, що засвідчив своїм підписом у вказаному договорі. З моменту укладення договору позивач із заявами про розірвання договору до відповідача не звертався. Будь-яких відомостей про свою хворобу, внаслідок якої, на думку позивача, він являється недієздатним, [PERSON] представникам відповідача в момент укладення договору та в подальшому не повідомляв і не представляв документів у підтвердження цього. Просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Крім того, вказала на пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, а тому просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, встановлені ч. 4 ст. 267 ЦК України, до вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним і відмовити в задоволенні позову також з цих підстав. Заслухавши пояснення представника відповідача, показання свідка, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 2.01.2008 року ПАТ КБ „ПриватБанк" позивачу [PERSON] 2.01.2008 року було надано кредит на суму 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% річних, що нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та ПАТ КБ „ПриватБанк" договір, що засвідчив своїм підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. ПАТ КБ „ПриватБанк" свої зобов'язання за договором виконало у повному обсязі. Відповідно до п. 6.5 Умов і правил надання банківських послуг [PERSON] зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п. 6.6 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов'язувався у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу позивача виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороди позивачу. Відповідно до п. 8.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні відповідачем строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів він зобов'язаний сплатити позивачу штраф в розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. [PERSON] свої зобов'язання згідно умов договору у повному обсязі не виконав, не надавав своєчасно ПАТ КБ „ПриватБанк" грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, внаслідок чого станом на 3.09.2013 року утворилась заборгованість на загальну суму 22945 гривень 69 копійок, з них: заборгованість за кредитом на суму 3033 гривень 20 копійок, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 10233 гривень 65 копійок, заборгованість по комісії за користування кредитом - 8110 гривень, штраф - 500 гривень (фіксована частина), штраф - 1068 гривень 84 копійки (процентна складова). Згідно заочного рішення Маневицького районного суду Волинської області від 26.11.2013 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" стягнуто 22945 гривень 69 копійок кредитної заборгованості. Позивач з 19.02.2007 року являється інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання. Йому встановлений діагноз: генералізована епілепсія з судомними нападами та вираженими змінами особистості. З моменту укладення договору позивач із заявами про розірвання договору б/н від 2.01.2008 року до ПАТ КБ „ПриватБанк" не звертався, про намір його припинити не заявляв, а також не подавав письмової заяви про закриття картрахунку. Будь-яких відомостей про свою хворобу, внаслідок якої, на думку позивача, він являється недієздатним, [PERSON] представникам відповідача в момент укладення договору та в подальшому не повідомляв і не представляв документів у підтвердження цього. З 30.07.2003 року позивач ніде не працює. Квартира [ADDRESS], де позивач постійно проживає, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Дружина позивача - [PERSON] з 26.06.2001 року являлася інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, яке пов'язано з наслідками Чорнобильської катастрофи, з 6.06.2007 року по даний час являється інвалідом І групи внаслідок захворювання, яке пов'язано з наслідками Чорнобильської катастрофи, потребує стороннього догляду. Дочка позивача - [PERSON], [INFO], являється інвалідом з дитинства ІІІ групи. Зазначене підтвердила представник відповідача в судовому засіданні, а також це встановлено з досліджених судом письмових доказів, зокрема, заочного рішення Маневицького районного суду Волинської області від 26.11.2013 року, ухвали апеляційного суду Волинської області від 31.01.2014 року, висновку лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 454 від 19.11.2013 року, довідок до актів огляду МСЕК серії ВЛН № 0116799, серії ВЛН № 026361, серії ВЛН № 0096572, серії ВЛН № 007472 та серії ВЛН № 0068701, пенсійного посвідчення [PERSON] [NUMBER] від 27.06.2001 року, пенсійного посвідчення [PERSON] серії [NUMBER] від 21.03.2007 року, виписки по особовому рахунку [PERSON], Умов і правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, заяви [PERSON] від 2.01.2008 року, епікризів № 23 та № 809, лікарсько-консультативного заключення поліклінічного відділення Волинської обласної лікарні від 22.09.2008 року, реабілітаційного листа щодо [PERSON] за 2012 рік, виписки з історії хвороби [PERSON] № 18465, виписки з медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділення Маневицької ЦРЛ № 3514 від 9.09.2012 року, довідки управління праці та соціального захисту населення Маневицької райдержадміністрації № 2634 від 17.12.2013 року, виписки з історії хвороби № 235, свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1999 року, індивідуальної програми реабілітації інваліда [PERSON] від 14.02.2012 року, довідки Маневицького ВУЖКГ № 3388 від 12.09.2012 року, довідки до акту огляду МСЕК серії ВЛН № 063793 від 26.06.2007 року, посвідчення інваліда з дитинства [PERSON] серії [NUMBER], виписки з медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного відділення Маневицької ЦРЛ № 135 від 24.01.2014 року. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, а також не уповноважив та не забезпечив участь у даній справі іншої особи як представника його інтересів. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно ст. 60 ЦПК України саме на позивача покладається обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також представити суду докази у підтвердження обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що він працював менеджером КБ „ПриватБанк". На документах, на підставі яких позивачем було отримано кредит, є підписи як [PERSON], так і [PERSON] Стверджує, що заява від 2.01.2008 року була заповнена саме зі слів позивача, при цьому [PERSON] своїм підписом у заяві засвідчив правильність представленої ним інформації. Оскільки позивачу надавався кредит на суму 5000 гривень, документального підтвердження наданої [PERSON] інформації не вимагалося. Перед оформленням документів позивач був повідомлений про умови та порядок надання кредиту, розмір відсотків, комісії, а також про іншу інформацію, що стосується кредитування. Всі документи, які оформлялися для отримання кредиту, надавалися [PERSON] на руки, оскільки саме при їх пред'явленні в установі банку можлива видача коштів позивачу. Об'єктивність пояснень представника відповідача [PERSON] та показань свідка [PERSON] в судовому засіданні підтверджується дослідженою судом заявою від 2.01.2008 року, з якої встановлено, що своїм підписом у вказаному документі [PERSON] засвідчив правильність представленої ним інформації, а також те, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які йому були представлені для ознайомлення, факт отримання інформації про умови кредитування в ПриватБанку, згоду на те, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами складає між ним та КБ „ПриватБанк" договір про надання банківських послуг. В поданій до суду позовній заяві позивач підтвердив, що заяву від 2.01.2008 року було підписано ним особисто. Суд не бере до уваги доводи позивача в поданій до суду позовній заяві в тій частині, що представник відповідача в момент укладення договору ввів його в оману щодо істотних умов договору, не роз'яснив умови договору, порядок нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору, не вручив копій договору та інших документів, оскільки [PERSON] відповідно до ст. 60 ЦПК України не представлено суду доказів у підтвердження вказаних обставин та відсутнє посилання на них в поданій до суду позовній заяві. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з цих підстав до задоволення не підлягають. Відповідно до ст. 3 Закону України „Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 року кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Ні позивачем [PERSON] в поданій до суду позовній заяві чи окремому клопотанні, ні представником відповідача Коняхіною М.К. в судовому засіданні не заявлялось клопотання про призначення по даній справі судово-психіатричної експертизи для з'ясування чи усвідомлював позивач в момент укладення договору значення своїх дій та міг керувати ними. Будь-яких інших доказів у підтвердження того, що в момент укладення договору позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними [PERSON] суду не представлено та відсутнє посилання на них в поданій до суду позовній заяві. На думку суду, лише наявність у позивача інвалідності ІІ групи внаслідок загального захворювання - генералізованої епілепсії з судомними нападами та вираженими змінами особистості не свідчить про його недієздатність, а також про те, що він 2.01.2008 року в момент укладення договору та оформлення відповідних документів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору з цих підстав до задоволення не підлягають. Також суд не бере до уваги доводи позивача в поданій до суду позовній заяві в тій частині, що кредитний договір було укладено 2.01.2008 року [PERSON] на вкрай невигідних умовах під впливом тяжких обставин - кошти були необхідні на лікування доньки [PERSON], яка являється інвалідом з дитинства. Позивачем відповідно до ст. 60 ЦПК України не представлено суду доказів у підтвердження вказаних обставин та відсутнє посилання на них в поданій до суду позовній заяві. З матеріалів, що додаються до позовної заяви, встановлено, що [PERSON], його дружина - [PERSON] щомісячно отримують кошти в зв'язку з інвалідністю, а також кошти на дочку [PERSON], яка являється інвалідом з дитинства ІІІ групи. Разом з тим, позивачем не представлено суду доказів у підтвердження того, що договір було укладено 2.01.2008 року в зв'язку з тим, що кошти були терміново необхідні та в подальшому використані саме на лікування доньки [PERSON], не доведено наявність безпосереднього зв'язку між тяжкими обставинами та укладеним договором, а також те, що за відсутності цієї тяжкої обставини даний правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Враховуючи, що договір б/н від 2.01.2008 року в Маневицькому відділенні ПАТ КБ „ПриватБанк" не укладався, що знайшло підтвердження в ході розгляду справи, саме ПАТ КБ „ПриватБанк" є юридичною особою, суд вважає, що лише ПАТ КБ „ПриватБанк" є належним відповідачем по даній справі, а тому в позові до Маневицького відділення ПАТ КБ „ПриватБанк" слід відмовити за безпідставністю. Проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ „ПриватБанк" про визнання кредитного договору від 2 січня 2008 року недійсним слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed