Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який неодноразово змінював та доповнював просить визнати за ним в порядку спадкування після смерті своєї матері право на завершення процедури приватизації та одержання державного акту на земельну ділянку та визнати незконним рішення [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області №348-39-VI від 24.11.2014 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил... Свої вимоги обґрунтував тим, що 31 березня 2015 року він дізнався що рішенням Олександрійської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 348- 39/VI від 24 листопада 2014 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею біля 0.32 га (уточнення при зйомці) із земель житлової забудови для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою Дніпропетровська область, Широківський район, с. Олександрівка, вул. Гагаріна буд. 70 для ведення особистого селянського господарства. Вважає дане рішення прийнято незаконно і підлягає скасуванню з наступних підстав: Згідно рішення [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11.01.1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» та додатку-списку, під №54 його матері [PERSON] ([PERSON]) Василівні було надано земельну ділянку загальною площею в приватну власність на постійне користування в розмірі 0.50 га.. в тому числі: для обслуговування житлового будинку (приватна власність), особистого підсобного господарство (постійне користування). Передача земельних ділянок [PERSON] відбувалась на підставі Декрету Кабінету Міністрів України « Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року. Згідно п. 1 цього Декрету передбачалось «сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України». Передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 Декрету, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Згідно з ч. 3 Декрету - право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. 23.07.1995 року [PERSON], померла с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області. При житті, а саме 11 лютого 1992 року [PERSON] подарувала йому житловий будинок №70 по вулиці Гагаріна в с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області. 20.14.1995 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю, на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 11 січня 1995 року №5 й передано в приватну власність земельну ділянку площею 0. 57 гектарів в межах згідно з планом. 23 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклала договір міни, згідно якого [PERSON] зобов'язалась передати у власність [PERSON], а [PERSON] зобов'язався прийняти трикімнатну квартиру, загальною площею 55. 4 кв. м. в тому числі жилою площею 36,1 кв. м. , розташовану на шостому поверсі , дев'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою : Дніпропетровська область м. Кривий Ріг, пр.. Миру [ADDRESS], в обмін на домоволодіння по вул.. Гагаріна, 70, розташоване на земельній ділянці. 24 квітня 2010 року [PERSON] померла с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області. 15 липня 2011 року [PERSON] прийняла спадщину па підставі заповіту. В березні 2014 року [PERSON] звернулась до Широківського районного суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним рішення виконкому [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області. Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а саме щодо вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11 січня 1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність і користування» в частині безоплатної передачі у приватну власність гр.. [PERSON], яка значиться в списку-додатку до нього під №54, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку /приватної власності/ слід визнати незаконним так як відповідно до ст. 346 ЦК України припиняється право власності у разі: 1) відчуження власником свого майна, отже оскільки 11 лютої о 1992 році [PERSON] подарувала житловий будинок, який знаходиться за адресою с. Олександрівка . вул. Гагаріна 70 Широківського району Дніпропетровської області своєму синові [PERSON], який обміняв його на квартиру, отже право власності в [PERSON] припинилось після укладання договору дарування. В частині щодо земельної ділянки для ведення підсобного господарства визнано законними з тих підстав, що особисте підсобне господарство це своєрідна форма виробництва сільськогосподарської продукції, що має характер особистого споживання. Такого роду діяльність не розглядається як підприємницька і не обкладається прибутковим податком. Ведення особистого підсобного господарства не має за мету отримання прибутку. Прибуток, який отримують від продажу продукції, використовують для особистого або сімейного споживання. Правовий режим земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства визначений в ст. 56 Земельного кодексу, відповідно до якого для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0.6 гектара. При компактній забудові населених пунктів у відповідності з їх генеральними планами і проектами забудови земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства біля будинку надаються в меншому розмірі з виділенням останньої частини за межами житлової зони населеного пункту. З рішення [PERSON] сільської ради №11.01.1995 року №5 «Про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність і користування», а саме для особистого підсобного господарства (постійне користування ) площею 0,25 га., вбачається, що воно було прийнято відповідно до Декрету Кабінетів Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, а оскільки померлою не було оформлено державний акт направо власності на землю та відповідно не завершено процедуру приватизації земельної ділянки, то таке право має бути визнане за співвідповідачем як за спадкоємцем померлої. Тобто судом встановлено законність виділення земельної ділянки площею 0,32 га його матері [PERSON] і визнано право на оформлення за ним як за спадкоємцем права власності на зазначену ділянку. Однак [PERSON] сільська рада, достеменно знаючи про зміст судового рішення, всупереч раніше прийнятому рішенню, яке не було скасовано надала дозвіл на розроблення плану землеустрою [PERSON]. Він фактично прийняв спадкове майно і почав розпоряджатися ним - використовував земельну ділянку за її цільовим призначенням, сплачував весь час до 2015 року обовязкові платежі за земельну ділянку. Оформлення спадкових прав у нотаріуса не здійснював з тієї причини, що виготовлений державний акт про право власності на земельну ділянку його мати за життя отримати не встигла і державному акті права власності на земельну ділянку, у звязку з тим, що на момент його отримання мати вже померла він був вписаний до цього акту. Тому він й вважав, що він фактично прийняв спадщину й непотрібно нічого переоформляти, але коли він дізнався про вищевказане рішення то зрозумір , що порушені його права й звернувся в суд з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON]. [PERSON], який діє на підставі угоди від 15 червня 2013 року а.с. 8, до суду надав заяву про розгляд справи в його відсутність позов підтримує в повному обсязі та просить його задовільнити, судовий збір просить покласти на позивача в разі задоволення позовних вимог а.с. 104. Відповідач [PERSON] до суду надала заяву про розгля справи в її відсутність, заперечення надані нею 20.10.2015 року а.с. 58-59 підтримує, позов визнає частково, а саме щодо розміру ділянки , яка складає 0,25 га , а не вказану позивачем 0, 32 га. та заперечує проти повернення позивачу судового збору а.с. 106. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Широківського райну Дніпропетровської області [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 06.08.2015 року а.с. 32, підтримує свої заперечення надані 06.08.2015 року а.с. 16-17, позов визнає повністю та заперечує проти повернення судового збору а.с. 105. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України , особа , яка бере участь у справі , має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності . Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню підлягає частково з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , подання відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно російсько-українського словника видавництво Харків РВП «Оригінал» 1997 р. жіноче імя російською мовою «Аграфена» українською «Горпина», отже вказані імена є тотожними. Згідно рішення [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11.01.1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» та додатку-списку, під №54 [PERSON]В було надано земельну ділянку загальною площею в приватну власність на постійне користування в розмірі 0,50 га., в тому числі: для обслуговування житлового будинку (приватна власність), особистого підсобного господарство (постійне користування). Отже, передача земельних ділянок [PERSON] відбувалась на підставі Декрету Кабінету Міністрів України « Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року. Згідно п. 1 цього Декрету передбачалось «сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України». Передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 Декрету, провадиться один раз, про що обовязково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Згідно з ч.3 Декрету - право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. 23.07.1995 року [PERSON], померла с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області. При житті, а саме 11 лютого 1992 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок №70 по вулиці Гагаріна в с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області. 20.14.1995 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю , на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 11 січня 1995 року №5 й передано в приватну власність земельну ділянку площею 0, 57 гектарів в межах згідно з планом. 23 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] уклала договір міни, згідно якого [PERSON] зобовязалась передати у власність [PERSON], а [PERSON] зобовязався прийняти трикімнатну квартиру, загальною площею 55, 4 кв. м, в тому числі жилою площею 36,1 кв. м. , розташовану на шостому поверсі , девятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою : Дніпропетровська область м. Кривий Ріг, пр.. Миру будинок 31квартира 22 , в обмін на домоволодіння , розташоване на земельній ділянці. В склад домоволодіння входять: житловий будинок : житловою А-1, шл.лит.під шубу, загальною площею 53, 4 кв. м., в тому числі жилою площею 27, 2 кв. м, Б-літня кухня, цегла. В сарай шл.лит., В п/д погріб, шл.лит., Г - гараж, цегла, Є вбиральня, дерев., 1,3 ворота, 2- паркан, II-водоколонка, I- замощення, що знаходяться за адресою : Дніпропетровська область Ширківський район село Олександрівка, вул.. Гагаріна будинок 70, [PERSON] зобовязується передати у власність [PERSON], а [PERSON] зобовязується його прийняти. 24 квітня 2010 року [PERSON] померла с. Олександрівка Широківського району Дніпропетровської області. Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2014 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а саме щодо вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11 січня 1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність і користування» в частині безоплатної передачі у приватну власність гр.. [PERSON], яка значиться в списку-додатку до нього під №54, земельної ділянки для обслуговування житлового будинку /приватної власності/ слід визнати незаконним так як відповідно до ст. 346 ЦК України припиняється право власності у разі: 1) відчуження власником свого майна, отже оскільки 11 лютої о 1992 році [PERSON] подарувала житловий будинок, який знаходиться за адресою с. Олександрівка . вул. Гагаріна 70 Широківського району Дніпропетровської області своєму синові [PERSON], який обміняв його на квартиру, отже право власності в [PERSON] припинилось після укладання договору дарування. В частині щодо земельної ділянки для ведення підсобного господарства визнано законними з тих підстав, що особисте підсобне господарство це своєрідна форма виробництва сільськогосподарської продукції, що має характер особистого споживання. Такого роду діяльність не розглядається як підприємницька і не обкладається прибутковим податком. Ведення особистого підсобного господарства не має за мету отримання прибутку. Прибуток, який отримують від продажу продукції, використовують для особистого або сімейного споживання. Правовий режим земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства визначений в ст. 56 Земельного кодексу, відповідно до якого для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0.6 гектара. При компактній забудові населених пунктів у відповідності з їх генеральними планами і проектами забудови земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства біля будинку надаються в меншому розмірі з виділенням останньої частини за межами житлової зони населеного пункту. З рішення [PERSON] сільської ради №11.01.1995 року №5 «Про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність і користування», а саме для особистого підсобного господарства (постійне користування ) площею 0,25 га., вбачається, що воно було прийнято відповідно до Декрету Кабінетів Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року, а оскільки померлою не було оформлено державний акт на право власності на землю та відповідно не завершено процедуру приватизації земельної ділянки, то таке право може бути визнане за [PERSON] як за спадкоємцем померлої. 31 березня 2015 року рішенням Олександрійської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 348- 39/VI від 24 листопада 2014 року було надано дозвіл громадянці [PERSON] на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею біля 0.32 га (уточнення при зйомці) із земель житлової забудови для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою Дніпропетровська область, Широківський район, с. Олександрівка. вул.. Гагаріна, 70 для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ст. 16 ч. 1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до ч. 10 ст. 123 ЗК України встановлюється, що рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. ч. 13 цієї ж статті сказано, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Щодо вимоги про визнання в порядку спадкування права на завершення процедури приватизації та одержання державного акта, суд задовольняє частково. Так як після смерті матері, відповідно до положень ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який діяв на той час якими передбачено, що: -стаття 548 ЦК України в редакції 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. - стаття 549 ЦК України в редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Згідно положень чинного законодавства України . якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139 V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року №509- VI). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). Таким чином, до нього, як до спадкоємця перейшло право на отримання державного акта про право власності на земельну ділянку площею 0.32 га. із земель житлової забудови для ведення особистою селянського господарства, розташованої за адресою Дніпропетровська область Широківський район, с. Олександрівка, вул. Гагаріна, 70 для ведення особистого селянського господарства. Однак [PERSON] сільська рада, достеменно знаючи про зміст судового рішення, всупереч раніше прийнятому рішенню [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11.01.1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» про яке не було скасовано, ігноруючи його право на отримання державного акта на земельну ділянку, надала дозвіл на розроблення плану землеустрою [PERSON]. Одночасно [PERSON] сільська рада Широківського району відмовила йому у видачі дозволу на розроблення плану землеустрою на земельну ділянку площею 0,32 га із земель житлової забудови для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою Дніпропетровська область. Широківський район. с. Олександрівка, вул. Гагаріна, 70 для ведення особистого селянського господарства, яка раніше було виділена рішенню [PERSON] сільської ради Широківського району Дніпропетровської області від 11.01.1995 року №5 «Про передачу земельних ділянок приватну власність і користування» його матері [PERSON]. Відповідно до Постанови № 3 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК України, статті 2, 5 Земельного Кодекс у України). Захист судом прав на землю у цих правовідносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України у тому числі шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства. Отже, виходяти з вищевикладеного суд задовольняє вимоги частково, а саме так як згідно рішення [PERSON] сільської ради №11.01.1995 року №5 «Про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність і користування», а саме для особистого підсобного господарства (постійне користування) площею 0,25 га., той успадкувати може [PERSON] після її смерті тільки 0,25 га , а не 0,32 га. як просить, й рішення Олександрійської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області № 348- 39/VI від 24 листопада 2014 року "Про надання дозволу громадянці [PERSON] на розроблення проекту землеутрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства", а саме в частині щодо 0,25 га. а не 0,32 га.. Судові витрати не відшкодовувати з відповідачів, а залишити на рахунок позивача за його вимогою. На підставі викладенного

Outcome: partial