Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

23.01.2015 року Публічне акціонерне товариство „РОДОВІД БАНК" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 24648,74 доларів США та 301833,42 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного 01 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством „РОДОВІД БАНК" (на той час - Відкритим акціонерним товариством „РОДОВІД БАНК") та [PERSON] Кредитного договору №28.4.1/АА-309.07.2, останній було відкрито кредитну лінію на загальну суму 33323 долари США терміном по 01 червня 2014 року включно на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 процентів річних. 12 листопада 2008 року між Публічним акціонерним товариством „РОДОВІД БАНК" (на той час - Відкритим акціонерним товариством „РОДОВІД БАНК") та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №28.4.1/АА-309.07.2 від 01.07.2007 року, відповідно до якої процентна ставка за кредитами за цим Договором встановлюється в розмірі 16 процентів річних. Відповідач належним чином договірних зобов'язань не виконала, що призвело до виникнення боргу. Станом на 19 січня 2015 року відповідач має заборгованість у сумі 24648,74 доларів США та 301833,42 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 16252 долари США, суми заборгованості за відсотками - 8396,74 долари США, пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 274803,29 грн., 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 27030,13 грн. Тому позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 24648,74 доларів США та 301833,42 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн.. Оскаржуваним рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 березня 2015 року позов ПАТ „РОДОВІД БАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ „РОДОВІД БАНК" в розмірі 511 379 грн. 54 коп. та 3654 грн. 60 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі ПАТ „РОДОВІД БАНК" просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, безпідставно відмовив у стягненні повної суми пені за неналежне виконання умов кредитного договору, оскільки для застосування ст. 551 ЦК України жодних підстав не було, жодних доказів щодо обставин, які б мали істотне значення для відмови у стягненні штрафних санкцій з боржника не було. Положення ч.3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. Апелянт зазначає, що під час слухання справи в суді першої інстанції жодних письмових (усних) клопотань про застосування строків позовної давності чи положень ст. 551 ЦК України на розгляд суду не подавалося. В засідання апеляційного суду відповідач не з'явилась, повідомлялась судом про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем її проживання, але судові повістки повернулись не врученими з відмітками «за вказаною адресою не проживає» та «за закінченням строку зберігання». Зважаючи на повідомлення Ріпкинського РС Державної міграційної служби, [PERSON] знята з реєстраційного обліку за рішенням суду 30.12.2014р. (а.с.29). Таким чином, місце проживання (перебування) відповідача невідоме. З врахуванням зазначених обставин відповідач [PERSON] повідомлялась про час і місце розгляду справи через оголошення у пресі - у загальноукраїнській газеті «Урядовий кур'єр» від 9 липня 2015 року № 122 (а.с.79). За наведених обставин суд має право розглядати справу без участі відповідача. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача Присяжнюка А.Ю., перевіривши та дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 01.06.2007 року між ПАТ „РОДОВІД БАНК" (на той час -ВАТ „РОДОВІД БАНК") та [PERSON] було укладено Кредитний договір №28.4.1/АА-309.07.2, відповідно до умов якого останній було відкрито кредитну лінію на загальну суму 33323 долари США терміном по 01 червня 2014 року включно на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 процентів річних (а.с.5-9). 12 листопада 2008 року між ПАТ „РОДОВІД БАНК" (на той час -ВАТ „РОДОВІД БАНК") та [PERSON] було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору №28.4.1/АА-309.07.2 від 01.07.2007 року, відповідно до якої процентна ставка за кредитами за цим Договором встановлюється в розмірі 16 процентів річних (а.с.10) Факт отримання [PERSON] кредитних коштів в сумі 33323 долари США підтверджується заявою на видачу готівки №426_8 від 01.06.2007 року (а.с.14). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 19.01.2015 року відповідач має заборгованість за Кредитним договором №28.4.1/АА-309.07.2 від 01.07.2007 року у сумі 24648,74 доларів США та 301833,42 грн., яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 16252 долари США, суми заборгованості за відсотками - 8396,74 долари США, пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 274803,29 грн., 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 27030,13 грн. Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ „РОДОВІД БАНК" про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, до нього мають бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності. В той же час, суд дійшов висновку, що розмір нарахованої пені може бути зменшений відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України з тих підстав, що він значно перевищує розмір збитків, завданих позивачеві. Суд врахував тривалість часу, який пройшов з моменту виникнення права вимоги до позичальника, та зазначив, що стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 122125 грн. 40 коп., нарахована за останній рік невиконання відповідачем своїх зобов'язань. В задоволенні решти вимог було відмовлено. Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися апеляційний суд не може, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст.258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом не встановлено обставин, за яких розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України. Так, заборгованість за тілом кредиту складає 16252,00 долари США, що за курсом гривні до іноземних валют на 23.01.2015 року складає 256 652 грн. 40 коп., заборгованість за відсотками - 8396,74 доларів США, що за курсом гривні до іноземних валют на 23.01.2015 року складає 132 601 грн. 74 коп., а розмір нарахованої позивачем пені складає 274803,29 грн. Але висновок суду першої інстанції про те, що стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 122125 грн. 40 коп., нарахована за останній рік невиконання відповідачем своїх зобов'язань, є вірним, виходячи з положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, яка обмежує стягнення пені строком в один рік. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості судом першої інстанції обґрунтовано задоволено частково в межах заборгованості за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду. Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо визначення суми заборгованості за тілом кредиту та процентами виключно в національній валюті, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості в розмірі 27030, 13 грн. Згідно зі ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте відповідно до положень ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на час укладення договору були встановлені Декретом № 15-93, «Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України», затвердженими постановою Правління Національного Банку України від 30 травня 2007 р. № 200, «Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України», затвердженими постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2000 р. № 520, та іншими документами. Оскільки кредит відповідачу був виданий позивачем в іноземній валюті із законних підстав, а в позовній заяві банку є вказівка на конвертацію суми заборгованості в національну валюту на день платежу, яким визначений день пред'явлення позову, суд повинен був зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальним видом цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11. Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Оскільки наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Оскільки в кредитному договорі не передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, що можна було б вважати іншим розміром процентів, встановленим договором, належить застосувати передбачену законом ставку в розмірі 3 % річних. До позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума 3% річних від суми простроченої заборгованості складає 27030, 13 грн. і вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу частково, з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства „РОДОВІД БАНК" на користь [PERSON] належить стягнути 4264 грн. 63 коп. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial