Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що від шлюбу з відповідачем, який було зареєстровано в органах РАГС 27 липня 2002 року та який розірвано 20 вересня 2010 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, вони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні окремо від батька, і маючи можливість забезпечити навчання дитини в Королівстві Нідерландів з підстав укладення 25 липня 2020 року позивачем шлюбу з громадянином Польщі [PERSON] , зареєстрованого Дніпровським районним у м. Кам`янське ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), який фактично проживає у м. Гаазі Королівство Нідерландів та який забезпечений власною квартирою, має постійну роботу, особисто знайомий з донькою позивача та відповідача вже тривалий час, а дитина знайома з ним, та має добре ставлення та спільну мову з чоловіком матері. Вона має на меті надати можливість дитині отримати освіту за кордоном, що буде відповідати інтересам дитини, шляхом її виїзду у супроводі матері до країні Нідерландів, де планує проживати разом із чоловіком та дитиною за адресою [ADDRESS] , проте відповідач, як батько дитини, відмовляється від надання нотаріального дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини, при цьому з дитиною не спілкується, має заборгованість по сплаті аліментів на її утримання, в добровільному порядку дитині фінансово не допомагає, участі у її вихованні та розвитку не приймає, що явно не відповідає інтересам їх спільної доньки, тому просила суд, з урахуванням уточнення, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , без додаткового дозволу та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на строк з дати набрання рішенням у даній справі законної сили по 25 січня 2023 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2020 року для розгляду даної справи визначений суддя Яковлев Д.О. Відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату суду від 23.12.2020 року № 534 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 24.12.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2021 року відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року підготовче засідання закрито з призначенням справи розглядом по суті. В судовому засіданні позивач з представником позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на необгрунтованість. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. 08 грудня 2021 року представником позивача надана суду письмова заява про розгляд справи у відсутності позивача з представником, де сторона позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з наданням додатком до цієї заяви нотатків судових дебатів. 08 грудня 2021 року представником відповідача надана суду письмова заява про розгляд справи у його відсутності та з урахуванням позиції, викладеної у письмових судових дебатах, які додані до цієї заяви. Представник третьої особи в судове засідання 08 грудня 2021 року не з"явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в наданих суду заявах просив розглядати справу у його відсутності. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом 08.12.2021 року за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши позивача з представником, представників відповідача та третьої особи, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому 27 липня 2002 року Відділом РАЦС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2010 року розірваний. Рішення суду набрало законної сили 01 жовтня 2010 року та в апеляційному порядку не оскаржувалось. Цим рішенням встановлено, що позивач та відповідач припинили фактичні шлюбні відносини ще з серпня 2008 року, а відповідач пояснив, що між подружжям є спір про поділ спільного майна. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В судовому засіданні також встановлено, що спір між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя триває і досі, що підтвердили учасники справи при розгляді цієї справи. Від спільного подружнього життя позивач та відповідач мають одну спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження виданого Красногвірдійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 20 лютого 2007 року серії [NUMBER] , наданим в копії, яка проживає разом із позивачем окремо від батька, що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось. Рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 22 липня 2020 року за №358 місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю [PERSON] . На виконанні Чечелівського ВДВС міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) знаходиться виконавче провадження №29530594 з виконання виконавчого листа №2-175/3528/17 виданого 02 січня 2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) щомісячно на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею повноліття, що узгоджується з довідкою про отримання аліментів, виданою 07 липня 2020 року за № ВП 29530594/5 Чечелівським ВДВС міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з відомостей якої судом встановлено мінливість сплати аліментів відповідачем на утримання доньки. З відомостей інших довідок також судом встановлена наявна заборгованості відповідача перед позивачем за несплату аліментів на утримання доньки, яка виникла станом на червень 2020 року у розмірі 15 669,45 грн., на грудень 2020 року у розмірі 12418,45 грн., на лютий 2021 року у розмірі 2 483,50 грн., та на березень 2021 року у розмірі 4 876 грн., що свідчить про мінливе та несвоєчасне виконання відповідачем судового рішення про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] . У відповідності до характеристики учениці 8-А класу Ліцею №1 м. Кам`янського [PERSON] , [INFO] , складеної 05 червня 2020 року директором Ліцею №1 Галагуза О.В. та класним керівником Василевською Г.В. , останніми зазначено про відсутність прийняття участі батька дитини у її вихованні, яким у повній мірі займається лише мати [PERSON] , яка приділяє належну увагу дочці та її культурному, естетичному розвитку, що також узгоджується з висновками, викладеними у характеристиці учениці 7 класу Комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу "Дитяча музична школа №1 м. Кам`янського" Кам`янської міської ради [PERSON] , складеної 09 червня 2020 року директором КПСМНЗ "ДМЩ №1" КМР Іваницькою А.О. та викладачем класу фортепіано "ДМШ №1" КМР Соловйовою Т.О. , та з довідками зазначених навчальних установ від 09 червня 2020 року та від 20, 23 лютого 2021 року, в яких визнано керівниками цих установ про самостійне вихованні дитини [PERSON] її матір`ю [PERSON] та повну відсутність приймання участі у вихованні дитини її батьком [PERSON] , який не спілкується з вчителями, не відвідує батьківські збори. Зазначене вище свідчить про ухилення відповідача від його батьківських обов`язків та суперечить інтересам дитини. Відповідно до протоколу N 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом N11, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року, у ст. 3 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, зокрема, судами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 цієї Конвенції встановлено, що держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вказаним положенням кореспондують вимоги ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства». Судом також встановлено, що 25 липня 2020 року позивач [PERSON] уклала шлюб з громадянином Республіки Польща [PERSON] , [INFO] , про що Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 25 липня 2020 року внесено актовий запис під №216, де після реєстрації цього шлюбу позивач взяла прізвище чоловіка [PERSON] . Теперішній чоловік позивача проживає за адресою [ADDRESS] , має власне житло, яке не обтяжене, є одруженим з [PERSON] , має постійне місце роботи та достатній дохід, згодний піклуватись та утримувати доньку позивачки та відповідача, надавати їй допомогу у навчанні, життєвих питаннях, до охорони здоров`я, що підтверджується наданими позивачем засвідченими документами, складеними нідерландською та англійською мовою з українським перекладом, складеним перекладачем Рєковою А.К. , що посвідчене нотаріально приватним нотаріусом ДМНО Галушка О.В., з яких судом встановлено достатність та спроможність чоловіка позивача в достатній мірі забезпечити родину житлом, необхідним побутом та коштами, які останній надсилає дружині та її доньці станом на сьогодні на Україну для їх утримання. Разом з цим позивач має на депозитному рахунку в АТ КБ "Приватбанк" вклад, який за її заявою про приєднання, оформлений 17 травня 2021 року на суму 1250 Євро, що надає їй можливість, у разі виникнення труднощів, користуватись цими коштами для проживання на території Нідерландів та утримувати дитину. В той час, висновком психолога-психоаналітика щодо психологічного дослідження малолітньої [PERSON] , [INFO] , складеним 13 травня 2021 року психологом-психоаналітиком Іриною Куратченко (диплом № [NUMBER] , виданий 19 грудня 2002 року за спеціальністю "Психолог, викладач психології", сертифікат, виданий 2021 року Українською спілкою психотерапевтів України зі специфікацією "Психіатрія" (а.с.127,128), встановлено, що з біологічним батьком дитина бачиться лише за ініціативою останнього приблизно раз на рік, не бажає з ним спілкуватись, пам`ятає випадки домашнього насильства зі сторони батька по відношенню до її матері, а також психологом встановлено відсутність сталого психологічного зв`язку дитини з батьком у зв`язку із відсутністю піклування ним про дитину, яка його повноцінно не сприймає, як батька, однак зі своєю матір`ю дитина має тісний та глибокий психологічний зв`язок та особисту прихильність до неї. Також психологом встановлено відношення дитини до нового шлюбу її матері з громадянином Польщі [PERSON] , якого [PERSON] вважає добрим та уважним чоловіком до її особистих потреб, дитина демонструвала позитивне психологічне ставлення до нього, зацікавлення її життям, успіхами у школі, складанням разом домашнього шкільного завдання засобами відеозв`язку, оскільки останній проживає на території іншої держави, дитина стійко висловила своє бажання проживати разом із матір`ю у Нідерландах у м. Гаага разом із її чоловіком [PERSON] . Зазначене свідчить про особисту зацікавленість дитини проживати разом із матір`ю та її чоловіком, ніж з біологічним батьком, який уникає від виконання своїх батьківських обов`язків та які за нього перед дитиною на сьогодні фактично виконує чоловік її матері. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. 20 серпня 2020 року позивач [PERSON] надіслала на адресу [PERSON] письмову пропозицію про надання нотаріальної згоди його, як батька дитини, на виїзд їх спільної дитини [PERSON] до м. Гаага Нідерланди, де вона планує проживати разом з дитиною та чоловіком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , яка залишена [PERSON] без відповіді, а лист з поштовим повідомленням повернувся на адресу відправника, що свідчить про небажання батька дитини цікавитись долею його дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Також Великою Палатою Верховного Суду зазначено про необхідність визначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, що встановлює обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. У відповідності до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі № 03/2476/20 провадження № 61-6430св21, обов`язковою умовою для виїзду дитини за кордон без згоди одного з батьків також є чіткий визначений термін виїзду дитини та її повернення на територію України, з`ясування судом обставин можливості матері, з якою виїжджає дитина, виховання та матеріального забезпечення дитини, яка перебуває під її опікою та піклуванням. Позивачем у позовній заяві та в її особистих поясненнях, як і в поясненнях її представника в судових засіданнях, зазначається чітка і зрозуміла адреса перебування на території Нідерландів: [ADDRESS] , що відповідає адресі проживання та наявності цього житла у власності її чоловіка, при цьому, враховуючи ще те, що за твердженням позивача, що не заперечувалося в судовому засіданні представником відповідача, відповідач досі порушує питання про передачу йому у власність 1/2 частини їх спільного з позивачем будинку, що правомірно відхиляється позивачем, натомість позбавлення її власності явно суперечить інтересам дитини у разі її повернення на територію України, та позбавляє можливості мати постійне місце проживання на Україні і дитині в тому числі, місце проживання якої визначено разом із матір`ю, враховуючи, що остання зареєстрована за адресою на території України по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №3453 від 03 серпня 2020 року. Також позивачем чітко зазначений період перебування дитини разом із нею на території Нідерландів, тобто з дня набрання цим рішенням законної сили та до 25 січня 2023 року, що відповідає як вимогам Закону, так і не суперечить висновкам, викладеним у постанові ВС від 27 липня 2021 року. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження, щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Отже, законом передбачено можливість надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків за умови, що такий дозвіл має одноразовий характер з визначенням конкретної країни перебування та з вказівкою на певний період часу, на протязі якого дитина буде перебувати за кордоном. Позивач має намір виїхати разом із неповнолітньою дитиною з метою її розвитку, навчання, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, однак зробити цього не може. На підставі наведеного та враховуючи, що відповідач, як батько дитини, порушує право неповнолітньої дитини [PERSON] на виїзд за кордон у супроводі матері, при цьому не довівши суду, в силу ст.79-81 ЦПК України, що місце проживання дитини визначено саме з ним, що він своєчасно та у повній мірі приймає участь у її вихованні, утриманні, з урахуванням його самоусунення від повноцінного спілкування з дитиною, проти чого не заперечувала позивач, та враховуючи особисте небажання дитини знаходитись поруч з ним, натомість, за встановлених судом фактичних обставин, наявності між сторонами суперечок щодо поділу майна та пропозиції відповідача передати позивачем йому права власності на частку в будинку, що є їх спільною власністю подружжя, повним запереченням надати добровільно дозвіл на виїзд дитини разом із матір`ю за кордон, за відновлення порушеного права в інтересах дитини вимушена звертатись позивач та захищати по суду, відповідач позбавляє дитину розвитку, навчання в іншій країні, зростання в повноцінній сім`ї рядом із матір`ю, місце проживання якої визначено саме з нею, де вона буде отримувати повагу, піклування та любов як з боку матері та і з боку її чоловіка, з яким у дитини склались довірливі та дружні стосунки, що відповідає дійсним і найкращим інтересам дитини, а також приймаючи до уваги неможливість отримання позивачем необхідної для цього згоди від відповідача у позасудовому порядку, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати дозвіл на виїзд за кордон, а саме до країни Нідерланди м. Гаага без згоди та супровіду відповідача на строк з дати набрання законної сили рішенням суду до 25 січня 2023 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються між сторонами у відповідності до задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір, сплачений нею за подання цього позову, у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved