Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

25 січня 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Посилався на те, що відповідно до кредитного договору № б/н від 03 березня 2014 року, який був укладений між сторонами, відповідачу було видано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою та Тарифами [PERSON] складає між нею та банком договір. Відповідачем зобов'язання щодо повернення суми кредиту та відсотків порушені. Станом на 30 листопада 2016 року заборгованість відповідача становить 14083 грн 55 коп. У звязку з наведеним просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14083,55 грн. [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ Приватбанк, яку було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 11 травня 2017 року, яку в процесі розгляду справи було уточнено та якою остання просить визнати недійсним кредитний договір, укладений між нею та ПАТ КБ Приватбанк, стягнути з відповідача за зустрічним позовом 1144,02 грн, які були незаконно списані із соціальної картки, на яку надходили їй гроші як допомога одинокій матері та допомога при народженні дитини, відсотки за їх користування та 30000 грн моральної шкоди через надсилання їй листів та надходженні дзвінків з погрозами за несплату боргу за кредитом, що принижує її честь та гідність (а.с. 48-50, 58-60, 82-85, 161). В обгрунтування зустрічного позову зазначила, що кредитний договір № б/н від 03 березня 2014 року вона з ПАТ КБ Приватбанк не укладала, із заявою про надання їй кредиту до банку не зверталась, встановлення кредитного ліміту з банком не погоджувала. Кредитну картку отримала у 2014 році разом із виплатною карткою, коли працювала. Вказала, що весь час сплачувала по кредитній картці доки працювала і ще деякий час після цього. Вважає таким, що суперечить діючому законодавству, а саме ст. 18 Закону України "Про захист прав позивачів", встановлення високих штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом з боку ПАТ КБ Приватбанк. Зазначила, що позивачем у порушення норми ст. 73 Закону України "Про виконаче провадження" протиправно стягнуто з її карткового рахунку грошові кошти у сумі 1144,02 грн., які були перераховані Управлінням праці і соціального захисту населення Житомирської області як допомога у зв'язку з народженням дитини та одинокій матері. Через що і просила стягнути моральну шкоду. Також просила застосувати позовну давність. Представник відповідача за зустрічним позовом подав заперечення на зустрічну позовну заяву, яким просив відмовити в її задоволенні (а.с. 88-97). У судовому засіданні представник ПАТ КБ ПриватБанк підтримав позовні вимоги за первісним позовом та просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. Пояснив, що картковий рахунок відкритий на ім'я відповідача за первісним позовом [PERSON] не є рахунком зі встановленним обмеженим (цільовим) використанням; остання має право вказувати реквізити даного рахунку для будь-яких виплат, у тому числі і соціальних, а банківська установа не має права у даному випадку обмежувати зарахування коштів на такий рахунок. Отже відповідачем за зустрічним позовом правомірно було списано грошові кошти у сумі 1144,02 грн у рахунок погашення заборгованості. [PERSON] у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, визнала позовні вимоги за первісним позовом в частині тіла кредиту (а.с. 167). Під час судового розгляду справи заперечувала проти задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Пояснила суду, що не укладала спірний кредитний договір. За таких обставин вважає за необхідне визнати укладений кредитний договір недійсним. Також зазначила, що реквізити карткового рахунку, який відкрито в ПАТ КБ "ПриватБанк", для зарахування соціальних виплат надала відповідній соціальній службі самостійно, а спеціального рахунку для цього не відкривала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 03 березня 2014 року укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого останній було видано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 5000 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6-32). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). За змістом ч. 4 ст. 202 ЦК України двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч. 3, 5 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з В урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦПК України, сторони в договорі можуть відступити від ж положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Кредитний договір укладений із відповідачем складається із: заяви позичальника (а.с. 6), Умов та Правил надання банківських послуг та [PERSON] (7-32). Що саме й було встановлено та не спростовано відповідачем за первісним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що кредитний договір укладений у письмовій формі шляхом підписання представником позивача та відповідачем за первісним позовом анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 6). Тобто, укладання кредитного договору між сторонами здійснювався за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання, що відповідає ст. 634 ЦК України. Підписанням заяви позичальник приєднався до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг, які є загальними і їх підписання позичальником не є обов'язковим, так само не обов'язково і підписання [PERSON]. Щодо встановлення відповідачу за первісним позовом кредитного ліміту та користування кредитним коштами, то ПАТ КБ "ПриватБанк" до суду надано виписку по картковому рахунку, яка є належним та допустимим доказом. Також необхідно зауважити, що згідно з випискою по рахунку відповідач за первісним позовом до певного часу належним чином виконувала свої зобовязання за кредитом, що свідчить про те, що остання знала про умови кредитування та визнала свої зобовязання за договором. Тому посилання відповідача за первісним позовом про те, що вона не укладала кредитний договір та не була ознайомлена з умовами кредитування судом до уваги не приймається. Стосовно посилань відповідача за первісним позовом на несправедливі умови кредитування суд зазначає таке. Цивільним кодексом передбачені права сторін на проведення переговорів та досягнення згоди щодо умов договору. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. При підписанні кредитного договору сторони чітко та добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, одночасно встановив рівень відповідальності та порядок дій у разі порушення норм договору. Позивач за зустрічним позовом посилається на порушення відповідачем за зустрічним позовом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої несправедливими умовами договору є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак слід зауважити, що пеня за своєю правовою природою є не компенсацією, а мірою цивільно-правової відповідальності, що випливає з такого. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки (пені, штрафу); відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом ст.ст. 549, 550, 624 ЦК України пеня та штрафні санкції нараховані за оспорюваним договором не мають нічого спільного із будь-якою компенсацією, не є за своєю природою відшкодуванням шкоди, не залежить від розміру шкоди, завданої порушенням умов договору, а є за своєю природою суто мірою, по-перше, забезпечення зобов'язання, а по-друге, мірою цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язань за договором. Відтак у зазначених правовідносинах відсутнє порушення статті 18 Закону України Про захист прав споживачів з боку фінансової установи. Щодо позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором слід зазначити наступне. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу та необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) станом на 30 листопада 2016 року, відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитним договором № б/н від 03 березня 2014 року в розмірі 14083,55 грн, яка складається з такого: 5048,03 грн - заборгованість за кредитом; 6703,77 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1184,91 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1146,84 - заборгованість по штрафам. Щодо стягнення заборгованості в частині кредиту у сумі 5048,03 грн та процентів за його користування у сумі 6703,77 грн судом задовольняються вказані вимоги з урахуванням вимог вище вказаних статей та вимог ст.ст. 530 та 1056-1 ЦК України. Щодо стягнення штрафних санкцій у сумі 1184,91 грн заборгованості за пенею та комісією і 1146,84 грн заборгованості по штрафам суд, з урахуванням заявленої відповідачем за первісним позовом позовної давності, зазначає наступне. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У Постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року в справі № 6-1138цс15, зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що клопотання відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення неустойки - пені має бути задоволене. Застосовуючи строк позовної давності до вимоги про стягнення пені, беручи до уваги наданий позивачем за первісним позовом розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що за останні 12 місяців було нараховано пеню в розмірі 634,91 грн, суд дійшов висновку, що з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом має бути стягнено пеню в розмірі 634,91 грн, а не в розмірі 1184,91 грн, як заявлено в первісному позові. У стягненні пені у сумі 550,00 грн ПАТ КБ "ПриватБанк" слід відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій (а.с. 28). Отже за умовами договору штраф у даному випадку нараховується не за певний проміжок часу, а є арифметичною складовою від простроченої суми заборгованості. Відтак застосування спеціальної позовної давності у один рік не підлягає задоволенню. У той же час суд приходить до наступного. Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу або пені). Суть цивільно-правової відповідальності полягає в примусовому впливі на порушника цивільних прав і обовязків шляхом застосування щодо нього санкцій, які тягнуть за собою додаткові невигідні майнові наслідки. Покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Однак, статтею 61 Конституції України установлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У Постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 62003цс15, приписи якої, відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України, мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції, зазначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про одночасне стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків виконання грошового зобовязання суперечить вимогам закону, зокрема статті 61 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у частині стягнення штрафу. Щодо дій ПАТ КБ Приватбанк по списанню грошових коштів, з рахунку [PERSON], призначеному для отримання соціальної допомоги суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобовязується прийняти і зарахувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Як зазначено у ч.ч. 1, 2 ст. 1067 ЦК України договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. [PERSON] зобовязаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. [PERSON] не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за якими передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензію, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу. У п. 8.1. Інструкції про відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 р. передбачено право банку відкривати клієнтам поточні рахунки, операції за якими можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, у порядку, встановленому інструкцією для відкриття поточних рахунків, з урахуванням визначених главою 8 Інструкції особливостей. Відкриття поточних рахунків, операції за якими можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, проводиться на підставі укладеного між банком і клієнтом у письмовій формі договору, у якому обовязково мають бути зазначені умови відкриття поточного рахунку та особливості його використання. Клієнт подає до банку для відкриття поточного рахунку, операції за якими можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, документи, які передбачені цією Інструкцією для відкриття поточного рахунку, крім картки із зразками підписів (ч. 2, ч. 3 п. 8.1 Інструкції). Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 6), позивач погодилась з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, з якими вона була ознайомлена, повністю згодна, розуміла їх зміст та положення яких зобов'язувалася неухильно дотримуватися і лише після цього здійснила активацію картки. Відповідно до п. 1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з картрахунку у разі настання терміну договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту картрахунку кошти у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунка клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості у валюті/національній одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунка клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості валюті/національній валюті України за договором, і купує/продає іноземну валюту на Міжбанківському валютному ринку коштів з будь-якого рахунка клієнта, відкритого банком, оформлюється меморіальним ордером (а.с. 14) . З огляду на те, що позивач підписавши заяву про укладення договору, погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг, відповідно до яких банком було видано в користування позивачу кредитну картку, якою остання користувалася. Дії банку по списанню з рахунку позивача грошових сум, направлених на погашення заборгованості по кредитному договору є правомірними. Щодо позовної вимоги [PERSON] стосовно стягнення моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї її сім'ї чи близьких родичів. У звязку з недоведенням позивачкою, що дії відповідача по списанню грошових коштів з її поточного рахунку носили неправомірний характер, підстави для відшкодування їй моральної шкоди відсутні. Доводи про те, що позивачеві за зустрічним позовом постійними дзвінками та погрозами спричинено моральну шкоду не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не надано доказів того, що зазначені дії допускаються саме відповідачем. Отже, з огляду на наведене, суд дійшов висновку, що первісний позов має бути задоволений частково, а саме в частині стягнення тіла кредиту, процентів за користування кредити та пені в розмірі 634,91 грн, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено у звязку з необгрунтованістю. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з урахуванням звільнення позивача за зустрічним позовом [PERSON] від сплати судового збору (а.с. 106). Отже, з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом має бути стягнено судовий збір у розмірі 1600 грн.

Outcome: partial