Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

23 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про вселення до житлового приміщення. 02 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Самарський РВ в м. Дніпропетровськ ГУ ДМС в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в здійсненні права власності. 22 червня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], про вселення до житлового приміщення. Ухвалою від 11 липня 2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 206/2874/16-ц, провадження № 2/206/783/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення до житлового приміщення та цивільну справу № 206/3138/16-ц, провадження № 2/206/838/16 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Самарського відділу ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Ухвалою від 10 серпня 2016 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 206/2874/16-ц, провадження № 2/206/783/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення до житлового приміщення, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Самарського відділу ДМС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та цивільну справу № 206/3549/16-ц, провадження № 2/206/925/16 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про вселення до житлового приміщення. Свої позовні вимоги [PERSON] з урахуванням уточнень, обґрунтувала тим, що 24 липня 1993 року, вона та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року шлюб було розірвано. Будучи у шлюбі, вона з відповідачем вселилися у квартиру за адресою: [ADDRESS]. Це житлове приміщення на теперішній час належить відповідачу, [PERSON], на підставі договору дарування, укладеного між ним та її колишнім чоловіком - [PERSON]. 26 січня 1998 року, вона була зареєстрована у даній квартирі, як дружина відповідача, [PERSON]. На сьогоднішній день у квартирі [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати за цією ж адресою з колишнім чоловіком та сином, приймала участь в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг. Ніяких претензій щодо її проживання у квартирі з боку відповідача не було. Останнім часом відповідач [PERSON] почав зловживати спиртними напоями та будучи у нетверезому стані вчиняв побутові сварки, ображав нецензурними словами, погрожував виписати її з квартири. 24 квітня 2016 року вона, взагалі не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач змінив замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим вона була вимушена шукати притулку в іншому місці. На сьогодення, вона тимчасово проживає у своєї подруги, але всі її речі навіть особисті залишилися у квартирі, до якої вона не має змоги потрапити. Після того, як відповідач змінив замки на вхідних дверях, вона неодноразово приходила та просила його відчинити, але крім погроз та сварок ніяких дій з боку відповідача вчинено не було. Крім того, відповідач погрожує їх сину зняттям його з реєстрації у разі, якщо він її впустить до квартири. Щоб хоч якось вплинути на відповідача вона зверталась до поліції з відповідною заявою, але безрезультатно, оскільки дане питання вирішується у судовому порядку. Таким чином, [PERSON], фактично позбавив її єдиного житла, тому вона просто вимушена звернутися до суду з проханням вселити та зобов'язати відповідача не перешкоджати у користуванні житлом. При її вселенні й до теперішнього часу, будь-якої угоди щодо користування даним житловим приміщенням, укладено не було. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно ч. 1 ст.402 ЦК за наявності факту проживання особи разом з власником обтяжного сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересі певної особи - члена сім'ї власника житла. Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла. Сервітут може бути припинений за домовленістю сторін, або у судовому порядку за наявності обставин, які мають істотне значення та передбачені законодавством або випливають з природи сервітутних правовідносин. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Не можна не враховувати приписів ч.6 ст.403 ЦК, які прямо вказують на те, що сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він установлений. На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким вселити її в квартиру [ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні квартирою. Стягнути з [PERSON], [PERSON] на її користь судові витрати (том 2 а.с.38-41). Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що йому на праві власності на підставі договору дарування квартири від 25 травня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Квартира складається з 2-х житлових кімнат площею 29,00кв.м, загальна площа квартири складає 50,9кв.м. Ця квартира належала на праві власності на підставі договору дарування від 29 червня 1998 року відповідачу [PERSON]. В квартирі проживають та зареєстровані, крім відповідача [PERSON], його колишня дружина [PERSON] та їх син [PERSON]. Таким чином, право власності [PERSON] на належну йому на праві власності квартиру було припинено і право власності на цю частку зареєстровано за ним. Після укладення договору дарування спірної квартири він повідомив колишнього власника квартири відповідача [PERSON], відповідачку [PERSON] та відповідача [PERSON] про необхідність їх виселення з належної йому квартири та знятися з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Але відповідачі проігнорували його вимогу про виселення зі спірної квартири та зняття з реєстраційного обліку в ній. Так як відповідач [PERSON] не є власником спірної квартири, він втратив право користування жилим приміщенням в ній, тому підлягає виселенню з квартири без надання іншого житлового приміщення. На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди в здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідачів на його користь всі судові витрати (т. 2 а.с.2-4). Свої позовні вимоги [PERSON], з урахуванням уточнень, обґрунтовує тим, що він проживав у спірній квартирі з народження з батьками [PERSON] та [PERSON], які перебували в шлюбі з 1993 року. Батьки розірвали шлюб за рішенням суду у 2014 року. Він, його мати та батько зареєстровані в квартирі. Відповідач [PERSON] почав зловживати спиртними напоями та у стані алкогольного сп'яніння влаштовував побутові сварки, погрожував виписати його з квартири. 24 квітня 2016 року [PERSON] вигнав з квартири мати [PERSON] і більше не впустив, а після того, як [PERSON] дізнався, що він допомагає матері, шляхом надання їй речей, що залишилися в квартирі, йому також був припинений доступ до квартири. Він звертався до поліції. Таким чином [PERSON] позбавив його єдиного житла. Під час знаходження справи у суді [PERSON] подарував квартиру своєму батьку [PERSON], який також проти його проживання в квартирі. На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким вселити його в квартиру [ADDRESS]. Зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Стягнути з [PERSON], [PERSON] на його користь судові витрати (том 2 а.с.49-52). В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та позов [PERSON]. В позовних вимогах [PERSON] просили відмовити. [PERSON] пояснила, що вона після того, як змінили замки в квартиру більше не заходила. Відповідач [PERSON] знав, що вона подала позов до суду, тому через два дні подарував квартиру батьку. Вона, коли прийшла за речами повідомила, що буде подавати позов до суду. Їй з сином більше ніде жити. Представник [PERSON] пояснила, що право користування [PERSON] та [PERSON] не припинило своє існування не залеждно від існування договору дарування. Шляхом зміни замків [PERSON] та [PERSON] були позбавлені правом користування житловим приміщенням. [PERSON] підтримав свої позовні вимоги та просив задовольнити, у проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] заперечував у повному обсязі. Зазначив, що вимог до [PERSON] він не має, оскільки останній добровільно знявся з реєстрації у спірній квартирі. [PERSON] не мешкає з дитинства у спірній квартирі. Про позов [PERSON] їм відомо не було, лише коли отримали виклик до суду. [PERSON] йому ніхто, вона колишня дружина сина, який в квартирі не проживає. Він на разі власник квартири і заперечує проти вселення [PERSON] та [PERSON] Також від [PERSON] надійшли письмові заперечення, які він обґрунтовує тим, що все зазначене в позовних заявах щодо обґрунтування права на сервітут, не може бути прийнято судом до уваги, так як право на сервітут мають колишні члени сім'ї власника житла. Тобто це було б правомірним, якщо б власником житла був [PERSON]. Але так як [PERSON] є колишнім власником житла, то він та члени його сім'ї (колишні члени сім'ї) підлягають виселенню з житла без надання іншого житлового приміщення. В "Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (частина 1)", викладеному в листі Верховного Суду України від 01.07.2013 року, зокрема, викладена позиція стосовно збереження права користування житлом членами сім'ї колишнього власника. Так, відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: №6-10723св08. № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа № 6-57цс11). Така ж позиція викладена в постанові ВСУ по справі №6-158цс 14 від 05.11.2014 року , в якій зазначено, що відповідно до частини першої ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. З припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Практика Верховного Суду України свідчить про те, що його позовні вимоги є законними і обґрунтованими, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] повинно бути відмовлено (том 2 а.с.46-48). [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та вимоги [PERSON] у задоволенні вимог [PERSON] просили відмовити. [PERSON] пояснив, що йому ніде жити. Його змусили виселитися з квартири, тепер він знімає собі квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], проти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] заперечував. Пояснив, що він вже не є власником квартири, в квартирі не проживає та знявся з реєстраційного обліку. Пояснив, що останнім часом у нього з [PERSON] склалися неприязні стосунки. Вона з сином [PERSON] заважали йому працювати. Одного разу він знайшов у своєму ліжку розбитий градусник і це поставило крапку. Він з батьком [PERSON] спочатку хотіли переписати квартиру на сина [PERSON], але [PERSON] не йшла на розмови. Лише казала, щоб частину квартири оформив на неї. В 2016 році його колишня дружина [PERSON] почала приводити до квартири коханця, хоча була домовленість не водити нікого. Після чого вона почала вивозити речі з квартири, дізнавшись про це він змінив замки. і ключі віддав сину [PERSON] Потім в квартирі жив він з сином [PERSON] та дівчиною сина. Але син почав впускати в квартиру [PERSON], тому він і подарував квартиру батьку і сказав, щоб останній робив з нею, що хоче. Подальше його проживання в квартирі стало неможливим. Змінив замки вдруге, коли [PERSON] почав впускати [PERSON] Комунальні послуги він ділив на трьох. На даний час він не мешкає у квартирі але допомагає батьку сплачувати за комунальні послуги. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування квартирою, він вже не є власником, оскільки не може там проживати, а власник квартири не є їх членом сім'ї. Повідомлення про виклик в суд по справі [PERSON] надійшло йому разом з ухвалою про відкриття провадження, тому твердження [PERSON] нічим не підтверджують. Про позов вона йому не казала. Третя особа за позовом [PERSON] - Самарський РВ в м.Дніпропетровськ ГУ ДМС в Дніпропетровській областів судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні. Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2014 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]), зареєстрований 24 липня 1993р. Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 343) розірвано (том 1 а.с.8-9). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], 03 січня 1995р.н, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27 січня 1995р. (том 2 а.с.19). [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18 липня 1970р. (том 2 а.с.20). 25 травня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі договору дарування від 29 червня 1998 року, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-539 (том 1 а.с.16). Зазначений договір в пункті 7 містить відомості про те, що квартира, зокрема у судовому спорі не перебуває, будь-яких прав у третіх осіб щодо немає. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 травня 2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (том 1 а.с.17). З довідки Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради від 10.05.2016р. № 889 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (том 1 а.с.7). З довідки Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради від 30.05.2016р. № 1271 вбачається, що [PERSON] основний квартиронаймач, а також в спірній квартирі зареєстровані колишня невістка [PERSON], син [PERSON], онук [PERSON] (том 2 а.с.8). З довідки Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради від 21.07.2016р. № 1721 вбачається, що [PERSON] основний квартиронаймач, а також в квартирі зареєстровані колишня невістка [PERSON] та онук [PERSON] (том 2 а.с.21). Відповідно до розписки [PERSON] від 15.06.2016 року, останній в присутності свідків сусідів забрав з квартири № № [ADDRESS] свої особисті речі (том 2 а.с.24). Також встановлено, що між сторонами виникли неприязні стосунки, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні матеріалом ДЄО та повідомленнями сторін до відділу поліції (том 2 а.с.31, 59). Аналізуючи спірні правовідносини, співставляючи їх із здобутими в судовому засіданні доказами суд доходить наступного. У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В силу ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». У відповідності до ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. Тобто в розумінні ст.ст. 316, 321, 391 ЦК України, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], наділений правом володіння, користування та розпорядження нею. Дійсно у відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте [PERSON] та [PERSON] не є членом сім'ї власника [PERSON] Вони були членами сім'ї [PERSON], який не є вже власником спірної квартири, знявся з реєстраційного обліку і не проживає в ній. Крім того, колишній власник [PERSON] вже з 2014 року не є членом сім'ї [PERSON], вони не вели спільне господарство, шлюб було розірвано. Також судом встановлено, що і [PERSON] та [PERSON] забрали речі і не проживають в спірній квартирі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилаються на сервітут, проте з такими доводами суд погодитися не може. Відповідно до пункту 2 статті 395 Цивільного Кодексу України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). Згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За приписами статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Необхідність встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом. Тобто законодавством визначено, що право на встановлення сервітуту виникає лише у власника майна. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Також в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] про те, що її колишній чоловік відповідач [PERSON] подарував будинок, оскільки вона подала позов в суд про вселення, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях і нічим не підтверджені. Так, судом встановлено, що позов до суду [PERSON] подала 23 травня 2016 року, договір дарування було укладено 25 травня 2016 року, ухвалу про відкриття провадження разом з додатками [PERSON] отримав лише 09 червня 2016 року, про що свідчить його підпис в поштовому повідомленні про вручення (том 1 а.с.14) Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а позов [PERSON] та [PERSON] слід залишити без задоволення.

Outcome: approved