Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «БАХМУТ-АГРО», звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , Соледарської міської ради про визнання протиправним та скасувати рішення Берестівської сільської ради від 08 червня 2001 року № ІІІ/19-4 «Про надання земельної ділянки в оренду для сінокосіння». Визнання дійсним договір оренди землі між Берестівською сільською радою та [PERSON] укладений 21 серпня 2001 року, на підставі рішення Берестівської сільської ради від 08 червня 2001 року № ІІІ/19-4, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом 21 серпня 2001 року за № 309 та зареєстрований в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 03 жовтня 2001 року за № 3. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 28 листопада 2017 року відповідно до протоколу земельних торгів у формі аукціону по лоту № 9 з продажу права оренди земельної ділянки позивач став переможцем торгів та уклав з головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області договір оренди землі. За умовами договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, за кадастровим номером 1420980500:01:033:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходяться за межами населеного пункту Берестівської сільської ради Бахмутського району Донецької області площею 17 га. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 28 грудня 2017 року № 109521681, право оренди земельної ділянки зареєстровано. 30 квітня 2018 року [PERSON] разом зі своєю родиною вчинив перешкоду їх товариству у проведенні польових робіт на зазначеній земельній ділянці, посилаючись на те, що земельна ділянка перебуває у нього в оренді. Ознайомившись з умовами спірного договору 02 липня 2018 року вони вважають, що спірний договір є недійсним, а рішення Берестовської сільської ради від 08 червня 2001 року не відповідає вимогам законодавства і підлягає скасуванню. Якщо у спірному договорі зазначено, що земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку, проект відведення відповідної земельної ділянки мав розглядатися Берестівською сільською радою до прийняття рішення про надання земель [PERSON] , або в момент прийняття такого рішення, а саме 08 червня 2011 року. Слід окремо зазначити, що відповідно до умов першого розділу спірного договору, земельна ділянка передається в оренду по акту приймання-передачі, який оформлюється в строк не пізніше семи днів з моменту набуття чинності даного договору. Також спірний договір зазначає, які додатки мають у нього бути, а саме: план земельної ділянки, акт прийому-передачі земельної ділянки. Як їм відомо акт прийому-передачі відповідачами не був оформлений і підписаний. Вважають, що мають право звертатися до суду з даним позовом, оскільки протиправне рішення Берестівської сільської ради від 08 червня 2001 року № ІІІ/19-4 «Про надання земельної ділянки в оренду для сінокосіння» безпосередньо торкається їх інтересів, а саме те, що на підставі вищевказаного рішення [PERSON] разом зі своєю родиною вчинив перешкоду їх товариству у проведенні польових робіт на зазначеній земельній ділянці. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 грудня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09 годину 00 хвилин 19 грудня 2018 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. 19 грудня 2018 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позов, згідно з яким, він позовні вимоги не визнає в повному обсязі, де також зазначив, що дійсно на час укладення договору оренди землі від 28 листопада 2017 року був діючий договір оренди землі від 21 серпня 2001 року, згідно якого орендарем є він. У цього договору строк дії не вийшов, його сторонами не досягнуто угоду про дострокове розірвання, він не був признаний недійсним або розірваний у судовому порядку. Таким чином, вважає, що земельна ділянка, яка є предметом цього спору не повинна була виставлятися на земельні торги у формі аукціону по продажу оренди земельної ділянки, а висновки таких торгів не можуть бути законними. Вважає, що позивач не може бути належним позивачем, також вважає, що підстави для визнання його договору оренди недійсним відсутні. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. 28 січня 2019 року на адресу суду надійшло заперечення на відзив, згідно з якого позивач просить позов задовольнити на тих же підставах, що були викладені ними раніше у позові. Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві. Представником позивача подано на адресу суду заяву, в якій він просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволені повністю відмовити на підставах, що були викладенні ними у відзиві, вважають, що позивач не має права взагалі подавати цій позов. Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання представник відповідача - Соледарської міської ради до судового засідання не прибув, надав суду лист про розгляд справи у їх відсутність. Також просять винести рішення відповідно до чинного законодавства на розсуд суду. При таких обставинах суд вважає за можливе розглянути дану справу під час відсутності представник відповідача - Соледарської міської ради. Будучи допитаним у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що вона є дружиною відповідача [PERSON] , вони з 2001 року орендували сінокос, тримали там корів, велике господарство, конфліктів ніколи не було, вони платили орендну плату, вони за це й живуть. Вони уклали договір з Берестівською сільською радою, писали заяву, була сесія, все офіційно було, через нотаріуса уклали договір, у 2017 році до неї додому в с. Берестове приїхали на газель ці представники позивача, та казали їй про те, що вони хочуть взяли в оренду їх землю та платити їм за це плату, але вона їм на це заперечила. Потім в кінці 2018 року представники позивача приїхали своєю технікою та почали орати землю, та показали їм свій договір про оренду цієї землі. Вони живуть за рахунок тої землі, представники позивача їм погрожували, їх договір оренди закінчується через 7 років. Вони на орендованій землі сіють сіно, вони акт прийому передачі підписували, план з границями землі отримували. Суд, заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно зі ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим…». Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що з копії протоколу земельних торгів у формі аукціону по лоту № 9 (а.с.11) з продажу права оренди земельної ділянки від 28 листопада 2017 року вбачається, що 28 липня 2017 року о 11-00 годині були проведені торги лота № 9, а саме продаж права оренди на земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності (запас), місце розташування якої знаходиться за межами населених пунктів Берестівської сільської ради Бахмутського району Донецької області, кадастровий номер 1420980500:01:033:0019, площа 17,0000 га, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення цієї землі - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Строк користування земельною ділянкою складає 7 років. Учасник цих торгів, який запропонував найбільшу ціну і як наслідок їх виграв є ТОВ «БАХМУТ-АГРО». Відповідно до копії договору оренди землі від 28 листопада 2017 року (а.с.12-15) орендодавець - Головне управління Держгеокадастру в Донецькій області надав, а орендар - ТОВ «БАХМУТ-АГРО» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі, за кадастровим номером 1420980500:01:033:0019 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за межами населеного пункту Берестівської сільської ради Бахмутського району Донецької області. В оренду було передано земельна ділянка площею 17,0000 га ріллі. Даний договір укладений строком на 7 років. Даний договір підписаний обома учасниками та також скріплений печатками обох організацій. До нього також доданий акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с.16) від 28 листопада 2017 року, яким підтверджується факт передачі вищевказаної землі орендодавцем орендарю. В якому також зазначено, що до використання земельної ділянки орендар може приступити з моменту державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Також цей акт є невід`ємною частиною договору оренди земельної ділянки. Цей акт також підписаний обома учасниками та також скріплений печатками обох організацій. Також суд зауважує на той факт, що вищевказані торги відбувалися відкрито, публічно з дотриманням вимог діючого законодавства України, оскільки іншого на час розгляду даної справи не встановлено, і у разі бажання відповідача [PERSON] він міг у них брати участь, або надати відомості стосовно того, що саме ця земля вже ним орендована і тому вона не може вже ще раз виставлятися на загальні торги, що ним зроблено не було. Згідно копії витягу (а.с.17) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 28 грудня 2017 року, право оренди земельної ділянки строком на 7 років з дати державної реєстрації зареєстровано у даному реєстрі, де також зазначено, що орендна плата становить 8,2% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. З копії договору оренди землі від 21 серпня 2001 року (а.с.18-23) вбачається, що Берестівська сільська рада на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та рішення Берестівської сільської ради від 08 червня 2001 року № ІІІ/19-4 надала [PERSON] право на оренду земельної ділянки, яка знаходиться в межах Берестівської сільської ради Артемівського району Донецької області площею 21,10 га, в тому числі залуженої 21,10 га. Цей договір укладений на 25 років. Цей договір набуває чинності після його підписання сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації у виконавчому комітеті Берестівської сільської ради. Цей договір підписаний обома сторонами, та він зареєстрований у виконавчому комітеті Берестівської сільської ради та посвідчений нотаріусом, про що свідчить відповідна запис на ньому. Також до цього договору у порушення його вимог дійсно не додано план земельної ділянки та акт прийому-передачі земельної ділянки, тобто як саме відбулося передача земельної ділянки і як саме відповідач [PERSON] знає що це його земельна ділянка, а не іншої особи суду не відомо. Відповідно до копії заяви [PERSON] від червня 2001 року (а.с.26) останній просить надати йому у довгострокову оренду строком на 25 років із земель ресурсного фонду площею 21,1 га. В якій дійсно у порушення норм законодавства України не зазначена ціль її використання. Згідно копії рішення (а.с.27) від 08 червня 2001 року надано земельну ділянку (залуженої ріллі) в оренду (з земель резервного фонду (лот 46) площею 21,1 га [PERSON] для сівби багаторічних трав, а також згідно із заявою йому дозволено сівбу зернових культур на 1 рік з підсівом багаторічних трав. Надано терміном на 25 років. Після закінчення терміну оренди повернути земельну ділянку в стані придатному для використання в сільськогосподарському виробництві. З копії договору № 175 на виконання проектно-вишукувальних робіт від 31 липня 2001 року (а.с.28) вбачається, що [PERSON] замовив виготовлення документів на орендовану земельну ділянку. Проте самі ці документи на протязі усього судового розгляду справи відповідач так і не надав, як і не надав підтвердження того, що цей договір виконаний, оскільки він ще датований 2001 роком. Згідно листа начальника міськрайонного управління у Бахмутському районі та м. Бахмуті (а.с.119-120) межа земельної ділянки з кадастровим номером 1420980500:01:033:0019 повністю входить в межу земельної ділянки площею 21,10 га згідно з договором [PERSON] . Відповідно до копії листа Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (а.с.144-146) від 28 лютого 2020 року договір оренди земельної ділянки за межами населених пункті Берестівської сільської ради площею 21,1000 га, що передана в оренду [PERSON] строком на 25 років, зареєстровано в книзі записів Державної реєстрації договорів оренди землі Берестівської сільської ради за № 3 від 21 вересня 2001 року. Проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки не розроблявся. Тобто, винос в натурі меж земельної ділянки не було здійснено. Землю ідентифікувати не можливо. Крім того, відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди та договорів оренди землі, затвердженої наказом ДКУ по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року (у редакції, чинній на час видачі Державного акту), ухвалення рішення та видача Державного акту мали б бути результатом складання належної технічної документації, дозвіл на розробку якої не надавався та яка відсутня. Технічна документація щодо ділянки не затверджувалась. Відповідно до ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексувідносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, єзакон "Про оренду землі". На підставіст.15 Закону України "Про оренду землі"(в редакції на час укладення договору) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно зі ст. 12, 14, 19 Закону України "Про оренду землі"договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачуються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Законує підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно зі статтею 19 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. Обласні Ради народних депутатів надають земельні ділянки: із земель усіх категорій за межами населених пунктів для будівництва шляхів, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів та інших лінійних споруд; в усіх інших випадках, крім передбачених частинами першою, другою, третьою і п`ятою цієї статті. Верховна Рада України надає земельні ділянки у разі, коли для вилучення цих земель установлено особливий порядок (стаття 32). Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Відведення земельних ділянок для потреб громадян провадиться за кошти державного, республіканського (Республіки Крим) та місцевих бюджетів на замовлення сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів. До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обгрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Згідно із ч. 1, ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до ч. 5 ст. 415 ЦК України землекористувач зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. В укладеному договорі оренди, орендар гарантує використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Відповідно до ст.ст. 21, 22 Закону України "Про оренду землі", чинним на час виникнення правовідносин, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно доЗакону України "Про плату за землю". Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Виходячи з вказаних норм, суд погоджується з доводами позивача в тому, що дійсно у випадку з укладанням договору оренди землі [PERSON] повинен був звернутися до Берестівської сільської ради з заявою про надання земельної ділянки з зазначенням бажаного розміру і місця розташування, мету її використання, що відповідачем не було зроблено, що підтверджують вищевказані письмові докази, які описані у цьому рішенні вище. Проте, на протязі усього розгляду даної справи відповідач [PERSON] та його представник не змогли надати суду проект відведення земельної ділянки на підставі якого [PERSON] повинен був згідно з вимогами законодавства України, що на той час, що зараз, укласти договір оренди. Також відсутність вищевказаних документів підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (а.с.144-146) від 28 лютого 2020 року, в якому чітко останнє каже про те, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно договору оренди укладеної між [PERSON] і Берестівською сільською радою не розроблявся. Тобто, винос в натурі меж земельної ділянки не було здійснено. Землю ідентифікувати не можливо. В тому числі в цьому листі також зазначено, що відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди та договорів оренди землі, затвердженої наказом ДКУ по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року (у редакції, чинній на час видачі Державного акту), ухвалення рішення та видача Державного акту мали б бути результатом складання належної технічної документації, дозвіл на розробку якої не надавався та яка відсутня. Технічна документація щодо ділянки не затверджувалась. З матеріалів справи, вбачається, що дійсно не зрозуміло яким чином відповідач [PERSON] знає межі своєї земельної ділянки, якщо акту прийому передачі спірної земельної ділянки не було укладено між сторонами, та його копію суду на протязі усього розгляду даної справи не зміг надати [PERSON] разом зі своїм представником, що позбавляє суд стверджувати той факт, що дійсно [PERSON] належить саме та ж ділянка, що й позивачу, як і той факт, що він дійсно на законних підставах займає орендовану землю. Як і дійсно не вказано у заяві [PERSON] навіщо він просить надати йому землю, проте у договорі оренди це вже зазначено, а іншої заяви [PERSON] суду надано не було. Отже суд приходить до висновку, що договір оренди землі укладений між Берестівською сільською радою та [PERSON] укладений 21 серпня 2001 року, на підставі рішення Берестівської сільської ради від 08 червня 2001 року № ІІІ/19-4, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом 21 серпня 2001 року за № 309 та зареєстрований в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 03 жовтня 2001 року за № 3 слід визнати недійсним, зважаючи на те, що при його укладанні було не дотримано вимог Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який діяв на той час, також навіть на сьогоднішній день у відповідача [PERSON] відсутній Проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, який навіть не розроблявся. Тобто, винос в натурі меж земельної ділянки не було здійснено. Землю ідентифікувати не можливо, що дійсно порушує права позивача у користуванні земельною ділянкою яку він отримав на законних підставах та дотримуючись усіх вимог діючого законодавства України. В ч. 1, ч. 2 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог, відсутні, оскільки позовні вимоги недоведені. Підсумовуючи викладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими за наведених вище підстав, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. За клопотанням позивача в порядку статті 141 ЦПК України суд залишає позовні витрати за ним.

Outcome: approved