Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" - правонаступник акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що відповідно до кредитного договору №283/1-269, який укладений 04 липня 2008 року, [PERSON] отримала від позивача кредит у сумі 29500,00 доларів США зі сплатою відсоткової ставки 14,00% річних з кінцевим терміном повернення до 10.07.2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 04 липня 2008 року [PERSON] уклала з публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" договір поруки, відповідно до умов якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всім належним йому майном та грошовими коштами. У порушення норм закону та умов договору відповідач [PERSON] зобов`язань за договором належним чином не виконує та станом на 26.01.2017 року має заборгованість в сумі 58207,00 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі - 28107,51доларів США та заборгованості за відсотками в сумі -30099,49 доларів США. А тому позивач просить суд стягнути солідарно на їх користь з відповідачів заборгованість по кредиту в розмірі 58207,00 доларів США та сплачені судові витрати в розмірі 23190 грн. 48 коп В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просив справу розглянути в його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоч про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Відзиву, інших заяв та заперечень не надала. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін на підставі наданих доказів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, де позовні вимоги банку не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що кредитор пропустив строк для пред`явлення вимоги, а саме, відповідно до наданої позивачем довідки № 1 від 26.01.2017 року останній платіж в погашення суми заборгованості за кредитним договором відповідачем було здійснено 27.09.2013 року. Згідно із умовами кредитного договору наступний черговий платіж відповідач мав здійснити до 10.10.2013 року включно. Однак зазначені кошти сплачені не були. У відповідності до умов п.4.4 Кредитного договору з 11.10.2013 року розпочався перебіг 90 календарних днів строку неналежного виконання умов договору з боку боржника, який закінчився 10.01.2014 року. Фактично з цієї дати строк користування кредитом вважається таким, що сплинув. Перший робочий день кредитора був 13.01.2014 року, тобто 14.01.2014 року позивач був обізнаний про те, що строк користування кредитом сплинув. А тому, 14.01.2014 року розпочав свій перебіг встановлений вимогами ст.257 Цивільного кодексу України строк загальної позовної давності тривалістю у три роки, який 15.01.2017 року сплинув. Зважаючи на те, що сторони в судове засідання не з`явились, за таких обставин, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №283/1-269, укладеного 04 липня 2008 року, [PERSON] отримала від позивача кредит у сумі 29500,00 доларів США зі сплатою відсоткової ставки 14 % річних з кінцевим терміном повернення до 10.07.2018 року (а.с.5-16). У порушення норм закону та умов договору відповідач [PERSON] зобов`язань за договором належним чином не виконує та станом на 26.01.2017 року має заборгованість в сумі 58207,00 доларів США, яка складається із: суми заборгованості за кредитом в сумі - 28107,51 доларів США та заборгованості за відсотками в сумі -30099,49 доларів США (а.с.31-34). Згідно з п.1.1.-1.1.1,1.1.2 Договору кредиту банк надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 29500,00 доларів США, зі сплатою 14 % річних та наступним погашенням суми основної заборгованості, починаючи з 04.07.2008 року, до 10 числа кожного місяця в сумі 246,00 доларів США; з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 03.07.2018 року в сумі 226,00 доларів США. Отже, сторони кредитного Договору встановили строки виконання позичальником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього кредитного договору. В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України, 04 липня 2008 року позивач та [PERSON] уклали договір поруки (а.с.23-24). Згідно із п.3.3.7. та п.3.3.9. кредитного Договору Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.2.4.,2.5. цього Договору, своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п.1.1. цього Договору. За умовами п.1.1.1. Договору кредиту сторони визначили, що погашення суми основної заборгованості здійснюється до 10 числа кожного місяця згідно графіку. Відповідно до п.2.4.1. кредитного договору сплата процентів здійснюється не пізніше 10 числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно п. 2.4. цього Договору у попередній робочий день. Відповідно до п.4.3. Договору кредиту визначено, що у разі порушення строку перерахування кредитних коштів, передбаченого пунктом 3.1.1. цього договору, з вини кредитора, кредитор сплачує позичальнику пеню в розмірі 0,005 процента від несвоєчасного перерахування суми кредитних коштів за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов`язань за цим Договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В наданій позивачем довідці № 10.1-87/1502 від 26 січня 2017 року зазначено, що 30 грудня 2008 року був здійснений останній платіж з погашення основної заборгованості за кредитом [PERSON] та 27 вересня 2013 року був здійснений останній платіж зі сплати відсотків за користування кредитом. За визначенням п.4.4 кредитного договору з 11 жовтня 2013 року розпочався перебіг 90 календарних днів, строку неналежного виконання умов договору з боку боржника, який закінчився 10 січня 2014 року. Фактично з цієї дати строк користування кредитом вважається таким, що сплинув. Перший робочий день кредитора 13 січня 2014 року, тобто 14 січня 2014 року позивач був обізнаний про те, що строк користування кредитом сплинув. Тобто, за визначенням п.4.4 кредитного договору з 14 січня 2014 року розпочав свій перебіг строк протягом якого позивач мав право звернутись до суду з позовом про захист свого порушеного права, що встановлений вимогами ст.257 Цивільного кодексу України строк загальної позовної давності тривалістю у три роки, який сплинув 15 січня 2017 року. Однак позивач подав позовну заяву до суду лише 16 травня 2017 року, чим порушив строк позовної давності. Аналізуючи умови кредитного - договору сторін і зміст зазначених правових норм, можна дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічна позиція висвітлена у Постанові Верховного Суду України №6/20цс14 від 19.03.2014. Крім того, оскільки за умовами кредитного Договору погашення кредиту повинно здійснюватися Позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - до 10 числа наступного за тим, в якому нараховані проценти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013, яка згідно зі ст.360-7 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Частиною 2 ст.258 Цивільного кодексу України встановлена скорочена позовна давність в один рік для стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч.1 ст.260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 Цього кодексу. Водночас, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п.570 рішення від 20.11.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). При цьому, відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України). При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами, які свідчать про порушення прав особи (ст.261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного Договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що, за умовами кредитного Договору, погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися відповідачкою [PERSON] частинами кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. В ст.253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За правилами ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 Цивільного кодексу України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України по справі №6-1188цс16 від 29.06.2016. Отже, аналіз норм ст.266 ст.258 ч.2 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня, з яким вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позивач звернувся до суду в 16 травня 2017 року, тобто за межами строку, встановленого процесуальним законом, що є самостійною підставою для відмови у позові. За таких умов, Позивач подав позов з пропуском строків позовної давності. Доказів, які б підтверджували причини пропуску процесуальних строків для звернення до суду з позовом Позивач не надав. Крім того, відсутні вимоги про поновлення пропущених строків. Разом з тим, згідно з ч.ч.3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст.213 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно закону. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.214 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За нормами ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За частиною 1 ст.260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Відповідно до ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За припасами ч.3 та ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст.553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідне з ч.2 ст.555 Цивільного кодексу України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг. Частиною 4 ст.559 Цивільного кодексу України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється. якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як вбачається з матеріалів справи, Договір поруки діє до повного припинення усіх зобов`язань боржника за кредитним договором. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Строк у шість місяців від 14 січня 2014 року, який є днем настання виконання основного зобов`язання за Договором кредиту [PERSON] закінчився 15 липня 2014 року. Вимоги до Поручителів заявлені банком з пропуском шестимісячного строку, визначеного положеннями ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України для їх пред`явлення в травня 2017 року. За таких обставин, Договір поруки є припиненим в силу приписів ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-106цс14, за змістом частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Тому, відповідно до ч.1 та ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 16 травня 2017 року, тому суд вважає, що ним пропущено строк позовної давності, а про його поновлення не клопотав, тому це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed