Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, утриманих, але не перерахованих аліментів. Просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 8256,86 грн. за період з лютого по липень 2016 року, заробітну плату з березня 2017 року по квітень 2017 року в розмірі 2505,12 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з квітня 2017 року по день звільнення в розмірі 13526,76 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 21911,64 грн., вихідну допомогу в розмірі 9835,86 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 15000,78 грн., утримані, але не перераховані аліменти на користь [PERSON] в розмірі 21686,82 грн., сплачений судовий збір. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнений у зв'язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив йому зазначені виплати. Позивач [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Комісарова А.В. проти заявленого позову заперечувала, просила у позові відмовити, посилалася на те, що позивач працював у моторвагонному депо станції Родакове структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень" ДП «Донецька залізниця», яка й до сьогодні є юридичною особою та має відповідати по своїм зобов'язаннямпо заробітній платі за період з лютого по липень 2016 року. За даними бази АСУ «Кадри» [PERSON] продовжив трудові відносини з відповідачем у виробничому підрозділі «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» з 11.07.2016 року. Був звільнений у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України 17.07.2017 року, тобто перебував у трудових відносинах з відповідачем 1 рік 7 днів. Вивезти будь-які первинні бухгалтерські та кадрові документи у відповідача не було можливості, тому, що смт. Родакове віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому відповідач не має можливості провести перевірку наявності чи відсутності заборгованості з інших виплат перед позивачем. Щодо перерахування аліментів, то за період працевлаштування [PERSON] у відповідача, з його заробітної плати утримувались аліменти, які перераховані [PERSON], що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК). Відповідно до положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] 25.06.2002 року прийнятий на посаду помічника машиніста локомотивного депо Родакове Луганського відділення Донецької залізної дороги, потім переведений машиністом дизель-поїзда, що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с.19). В 2008 році Локомотивне депо Родакове реорганізовано в моторвагонне депо Родакове ДП «Донецька залізниця». 02.03.2009 року [PERSON] переведений машиністом дизель-поїзда цеху експлуатації локомотивних бригад пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ (а.с.19). 08.06.2016 року згідно наказу №59/ос від 08.06.2016 року [PERSON] переведений машиністом електропоїзда цеху експлуатації локомотивів пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ (а.с.20). В трудовій книжці позивача мається запис, що «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», з посиланнями на Закон України від 23.02.2012 року та Постанову КМУ від 25.06.2014 року (а.с.20). Згідно Наказу №303 ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року відокремлений підрозділ моторвагонне депо Родакове ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (а.с.21). 17.07.2017 року згідно наказу №450/ос від 17.07.2017 року [PERSON] звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 26.04.2017 року (а.с.21). Наказ №450/ос видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"(а.с.21). В наказі зазначено, що [PERSON] має право на вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку; компенсацію за 68 днів відпустки (а.с.23). Згідно довідки, що її підписано в.о. начальника Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" [PERSON] (без дати) [PERSON] не виплачена заробітна плата у сумі 8256,86 грн. з лютого по липень 2016 року та в сумі 2505,12 грн. - з березня по квітень 2017 року (а.с. 25). За виконавчим листом, виданим Лутугінським районним судом Луганської області 22.09.2008 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (а.с.24). Згідно довідок про утримані аліменти, що їх підписано в.о. начальника Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" [PERSON] (без дат) з заробітної плати [PERSON] утримувалися аліменти з лютого по липень 2016 року, з липня по вересень 2016 року, з березня по квітень 2017 року, які не були перераховані (а.с.27-29). Згідно листа Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 16.08.2017 року аліменти за період з жовтень - грудень 2016 року в сумі 7951,37 грн. перераховані, залишок заборгованості складає 8699,59 грн., які будуть виплачені при наявності необхідного пакету документів (а.с.94). Також відповідачем надані платіжні доручення щодо перерахування аліментів: 15.02.2017 року в розмірі 2704,37 грн. за січень 2017 року; 27.02.2017 року за жовтень-грудень 2016 року в розмірі 7951,37 грн.;10.03.2017 року в розмірі 1911,37 грн. за лютий 2017 року (а.с.117-121). Згідно з наказом №104/ОД від 17.03.2017 року в.о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" [PERSON] відповідно до наказу в.о. начальника Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 15.03.2017 року №384-Н у зв'язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, встановлено початок простою по причинах, не залежних від робітників з 0:00 год. 20.03.2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо». Під час простою встановлено щоденний режим роботи з обов'язковою явкою всіх працівників на робочі місця, які повинні розписуватися в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої». Оплату за час простою провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою (а.с.82). Відповідно до Журналу обліку приходу-уходу локомотивних бригад пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року кожного дня відповідного місяця зафіксовано явку [PERSON] на робоче місце, шляхом особистого розпису в Журналі про початок та кінець роботи (а.с.30-52). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства. Суд відхиляє заперечення представника відповідача, що [PERSON] не перебував в трудових відносинах з відповідачем за період з лютого 2016 року по липень 2016 року, оскільки факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, довідкою про розмір заборгованості, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем, при цьому ніяких виправлень щодо попередніх записів в його трудову книжку не було внесено. Згідно з наказом №1/ОС від 06.07.2016 року в.о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" [PERSON] з 11.07.2016 року продовжено дію трудових договорів у виробничому підрозділі, згідно з списку, що знаходиться в додатку, в даному додатку зазначено і [PERSON] (а.с.112-114). Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Згідно відомостей про виплату грошей №556 за березень 2017 року [PERSON] отримав 1064,76 грн., що не спростовував позивач у судовому засіданні, проте зазначив, що це лише частина заробітної плати за першу половину березня 2017 року, про що також зазначено в листі відповідача від 10.11.2017 року №234 (а.с. 115-116, 122). Представник відповідача посилалася на ті обставини, що надані позивачем довідки не містять печатки, дати тому, не є належними доказами, що підтверджують відповідні нарахування. Проте, відповідачем не виконані ухвали суду від 26.10.2017 року та від 13.11.2017 року щодо надання суду відповідних даних (а.с.102-103, 133-134). За даними бази АСУ «Кадри» [PERSON] продовжив трудові відносини з відповідачем у виробничому підрозділі «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» з 11.07.2016 року. Був звільнений у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України 17.07.2017 року (а.с.144). Згідно довідки про нараховану та виплачену заробітну плату за період з липня 2016 року по липень 2017 року нарахована заробітна плата виплачена у повному обсязі. При цьому вказана довідка не містить даних щодо нарахування заробітної плати позивачеві за квітень-липень 2017 року (а.с.143). Не зважаючи, на те, що наказ про звільнення позивача від 17.07.2017 року містить дані щодо компенсації за 68 днів відпустки, у відповіді від 30.11.2017 року відповідач не надав даних про кількість невикористаних днів відпустки, посилаючись на знаходження первинної документації на непідконтрольній території (а.с.144). Заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці» а позивач знаходився з Луганською дирекцією залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримаввсі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідач не виконав своїх зобов'язань, щодо виплати позивачу заробітної плати в розмірі 8256,86 грн. за період з лютого по липень 2016 року, заробітної плату з березня 2017 року по квітень 2017 року в розмірі 2505,12 грн., грошової компенсацію за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, тому суд вважає, що таке порушення є порушенням ст. 1 Протоколу №1. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). На підставі ч. ч.1 та 3ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК. У зв'язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території починаючі з квітня 2016 року а звільнено позивача 17.07.2017 року. Довідка про доходи, що її надано відповідачем свідчить про нарахування та виплату заробітної плати позивачу з липня 2016 року по березень 2017 року (а.с.143). Згідно ч. 2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. За цих обставин позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за лютий-липень 2016 року в сумі 8256,86 грн. за період з лютого по липень 2016 року, заробітну плату з березня 2017 року по квітень 2017 року в розмірі 2505,12 грн. є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, тому заперечення представника відповідача щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не приймаються. Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст. 57 - 60 ЦПК України не спростував відомості, наведені у вказаних документах (довідках), наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними Щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного простою суд зазначає наступне. Поняття "простій" законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується. Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суд повинен з'ясовувати факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому. Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Відповідні роз'яснення містяться і в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Суд вважає, що належним доказом щодо простою не з вини позивача є наказ №104/ОД від 17.03.2017 року в.о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» Луганської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" [PERSON] «Про встановлення простою в виробничому підрозділі «Родаківське моторвагонне депо» з 20 березня 2017 року», в якому причиною простою зазначено відсутність організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування (а.с.82). Під час простою було встановлено щоденний режим роботи з обов'язковою явкою всіх працівників на робочі місця, які повинні розписуватися в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої». Відповідно до Журналу обліку приходу-уходу локомотивних бригад пункту підміни локомотивних бригад ст. Луганськ з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року зафіксовано початок та кінець роботи [PERSON] кожного дня відповідного місяця (а.с.30-52). Відповідачем не надано доказів порушення з боку позивача встановленого режиму роботи при простої. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен був здійснити оплату за час простою позивачу з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою, тобто з 20 березня 2017 року по 17 липня 2017 року (а.с.82). Враховуючи, що тарифна ставка позивача складала 40,20 грн., час зафіксованого простою склав: квітень 2017 року - 157 годин, травень 2017 року - 159 годин, червень 2017 року - 158 годин, липень 2017 року - 92 години (а.с. 30-52, 130), заробітна плата за час простою позивачу складає: 15168,80 грн. (157+159+158+92 днів) х 40,20 грн. х 2/3=15168,80 грн.). Проте, суд наголошує що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача заробітну плату за час простою тільки з квітня 2017 року та в розмірі 13526,76 грн. Враховуючи заявлені позивачем вимоги, суд приходить до висновку, що підлягає стягненню з відповідача заробітна плата за час вимушеного простою з 01.04.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 13526,76 грн. Щодо стягнення грошової компенсації за не використані дні відпустки суд зазначає наступне. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку має бути виплачена у день звільнення працівника. Як встановлено судом відповідач не виплатив позивачеві компенсацію за невикористану відпустку, при цьому представник відповідача посилався на відстуність даних. Суд не може погодитися з цим з огляду на те, що в наказі про звільнення [PERSON] від 17.07.2017 року №450/ос, що його видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", міститься інформація про те, що [PERSON] має право на компенсацію за 68 днів відпустки (а.с.23). Пунктом 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом першим п. 7 р. IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. У п. 2 частини 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96 зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час простою не з вини працівника, оплачений з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу), враховується для надання йому щорічної відпустки. Разом із тим, у разі розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали та за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду (абзац шостий п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100). Про це саме йдеться у листі Мінпраці та соціальної політики України від 20.12.2007 р. № 929/13/84-07. Якщо під час розрахунку середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки до розрахункового періоду потрапляє час простою, його слід виключити з розрахункового періоду. [PERSON] має право на компенсацію за 68 днів відпустки (а.с.23). Розрахунковим періодом, враховуючи, що його звільнено 17.07.2017 року, є липень 2016 року - червень 2017 року, в даному періоді був простій не з вини працівника з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року. Відповідно до листа Мінпраці та соціальної політики від 20.07.2015 № 10846/0/14- 15/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2016 рік», кількість календарних днів в липні - грудні 2016 року становить 184 днів, кількість святкових днів за цей період 2, тобто для розрахунку використовуємо 182 дня. Відповідно до листа Мінпраці та соціальної політики від 05.08.2016 № 11535/0/14- 16/13 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2017 рік», кількість календарних днів в січні - березні 2017 року становить 90 днів, кількість святкових днів за цей період 3, тобто для розрахунку використовуємо 87 днів. Кількість календарних днів відпрацьованого періоду з липня 2016 по березень 2017 року складає 272 дня (за мінусом святкових і неробочих днів та днів простою не з вини працівника. Сумарна зарплата за розрахунковий період липень 2016 року - березень 2017 року (без урахування оплати часу простою) становить: 81775,57 грн., що підтверджується довідкою, наданою відповідачем (а.с.143). Тобто, сума компенсації за невикористану відпустку складає: 20443,89грн. (81775,57 грн. : 272 дн. х 68 дн.= 20443,89грн.). З урахуванням викладеного, суд не погоджується з розрахунком компенсації за невикористану відпустку, наданим позивачем у розмірі 21911,64 грн., та приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку підлягає задоволенню частково в сумі 20443,89 грн. Щодо стягнення вихідної допомоги при припиненні трудового договору суд зазначає наступне. Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст. 13,18 КЗпП України. Про право [PERSON] отримати вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку також зазначено в наказі про звільнення [PERSON] від 17.07.2017 року №450/ос (а.с.23), проте дана виплата також відповідачем не зроблена. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для розрахунку вихідної допомоги при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулось звільнення. При цьому час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. До цього часу відноситься і період простою. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період. При цьому 2/3 тарифної ставки за час простою і дні простою не враховуються. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Розрахунковим періодом, враховуючи, що позивача звільнено 17.07.2017 року, є травень-червень 2017 року, проте в даному періоді був простій не з вини працівника з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року, тому при розрахунку вихідної допомоги суд враховує заробітну плату [PERSON] за лютий-березень 2017 року. Згідно довідки, що її надано відповідачем, нарахована заробітна плата позивача за лютий 2017 року склала 7195,09 грн., за березень 2017 року - 1064,76 грн. При цьому [PERSON] фактично відпрацьовано за цей період 32 дня, кількість робочих днів у розрахунковому періоді - 42 дні. Таким чином, середньомісячна заробітна плата для розрахунку вихідної допомоги складає: 5420,53 грн. (7195,09 грн.+1064,76 грн.): 32 х (42:2)= 5420,53 грн. З урахуванням викладеного, суд не погоджується з розрахунком вихідної допомоги, наданим позивачем у розмірі 9835,86 грн., та приходить до висновку, що вимога про стягнення з відповідача вихідної допомоги при звільненні підлягає задоволенню частково в сумі 5420,53 грн. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, вищенаведені законодавчі положення в сфері регулювання виплати заробітної плати та висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в вищенаведеній Постанові, суд доходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому від відповідача суми з 18 липня 2017 року по день ухвалення судом рішення, тобто по 15 грудня 2017 року. Судом встановлено, що [PERSON] звільнений з роботи 17 лютого 2017 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розрахунковим періодом, враховуючи, що позивача звільнено 17.07.2017 року, є травень-червень 2017 року, проте в даному періоді був простій не з вини працівника з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року, тому при розрахунку вихідної допомоги суд враховує заробітнку плату [PERSON] за лютий-березень 2017 року. Згідно довідки, що її надано відповідачем, нарахована заробітна плата позивача за лютий 2017 року склала 7195,09 грн., за березень 2017 року - 1064,76 грн.(а.с.143). При цьому [PERSON] фактично відпрацьовано за цей період 32 дня. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає: (7195,09 грн. + 1064,76 грн.) : (20+12) = 258,12 грн. Згідно з додатком до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" з урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів позивача: у липні 11, у серпні 22, у вересні 21, у жовтні 21, у листопаді 22, у грудні 11 (108 днів). Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати підлягає стягненню за період з 18.07.2017 року по 15.12.2017 року в розмірі 27876,96 грн. (258,12 грн. середньоденної заробітної плати х 108 робочих днів = 27876,96 грн.). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню. Проте, суд наголошує що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, оскільки позивач [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 15000,78 грн., суд приходить до висновку, що підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 15000,78 грн. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо стягнення утриманих, але не виплачених аліментів, суд зазначає наступне. Порядок стягнення аліментів визначається законом. Зокрема, питання аліментних обов'язків регламентується СК України, Законом України «Про виконавче провадження» та іншими підзаконними актами. Згідно з ч. 1 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у статті 3 цього Закону, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи. Оскільки [PERSON] не є стягувачем за виконавчим, виданим Лутугінським районним судом Луганської області 22.09.2008 року, згідно з яким з нього на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, суд вважає, що йому не належить право звернення до суду з даною позовною вимогою, тому у її задоволенні відмовляє. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 650 грн., що підтверджено відповідною квитанцією (а.с.62) за позовні вимоги щодо стягнення суми вихідної допомоги (9835,86 грн.), середньої заробітної плати за час затримки розрахунку (15000,78 грн.) та утриманих, але не перерахованих аліментів (21686,82 грн.) (а.с.54-56). Враховуючи, що вказані вимоги судом задоволено частково: стягнуто вихідну допомогу в розмірі 5420,53 грн., та середню заробітну плату за час затримки розрахунку 15000,78 грн. (44%), підлягає відшкодуванню позивачеві з відповідача 286 грн. Крім того, позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 1 січня 2017 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1 600 гривень. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з врахуванням того, що суд задовольнив позов в цій частині, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial