Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

18 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про обмеження його в праві на спілкування з дітьми. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що за період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у них народились діти: син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], та дочка - [PERSON], [INFO], які після припинення шлюбних відносин проживають з нею. Відповідач [PERSON] проживає окремо, однак періодично приїжджає для спілкування з дітьми, при чому поводить себе не гідно та подекуди неадекватно. Крім цього, вчиняє із нею сварки, коли вона намагалася стримати таку його поведінку, у відповідь на прохання поводитись гідно та спілкуватися з дітьми не порушуючи їх психологічного спокою ображав її нецензурними словами. Вказала, що [PERSON] має психічні розлади, що істотно впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій, перебуває на обліку в лікаря-психіатра Любешівської ЦРЛ з діагнозом: „атиповий маніакальний розлад з психотичними симптомами", а тому вважає, що з врахуванням віку та необхідності у всесторонньому розвиткові дітей відповідач повинен бути обмежений в праві на спілкування з дітьми. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали, надавши судові відповідні пояснення, прохали позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать висвітлені в засобах масової інформації - в газеті „Волинь-Нова", судові оголошення. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служби у справах дітей Любешівської районної державної адміністрації Волинської області Токар А.В. вважає за доцільне обмежити [PERSON] у праві на спілкування з його неповнолітніми дітьми [PERSON], [PERSON] та [PERSON] посилаючись на те, що відповідач [PERSON] за час проживання на території Залаззівської сільської ради Любешівського району зарекомендував себе з негативної сторони: схильний до вживання спиртних напоїв та вчинення сімейних дебошів, на зауваження працівників сільської ради реагував неадекватно; має психічні розлади, що істотно впливають на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; неодноразово притягувався як до кримінальної так і до адміністративної відповідальності. Крім того, доповнив, що згідно інформації практичного психолога загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. с. Залаззя Любешівського району неповнолітні [PERSON] та [PERSON] негативно ставляться до свого біологічного батька [PERSON], намагаються уникати розмови про нього, після зустрічі з ним відчутна емоційна пригніченість, тривожність школярів, висловлюють думку про небажання бачитись із своїм батьком. Суд, вислухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Токара А.В., допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Любешівського районного суду від 17 січня 2011 року, яке набрало законної сили 28 січня 2011 року, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 19 липня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який вказаним рішенням було розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народились діти: син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], та дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. З пояснень позивачки та з матеріалів справи встановлено, що після припинення шлюбних відносин позивачка [PERSON] разом із своїми неповнолітніми дітьми за взаємною згодою з відповідачем [PERSON] залишилася проживати в будинку своєї бабусі в [ADDRESS], а відповідач [PERSON] повернувся до основного свого місця проживання в [ADDRESS]. Згідно із ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Зі змісту ч. 2 ст. 159 СК України вбачається, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 19 Конвенції передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. В суді встановлено, що відповідач [PERSON] має психічні розлади, з приводу чого періодично знаходився на стаціонарному лікуванні у Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 м. Луцька з діагнозом „атиповий маніакальний розлад з психотичними симптомами". Даний факт підтвердила в суді допитана як свідок лікар-психіатр Любешівської ЦРЛ [PERSON], крім того, доповнила, що [PERSON] перебуває на обліку в лікаря-психіатра, його поведінку неможливо передбачити, проявляє агресію до оточуючих його людей, прояв якої не виключається і до його дітей під час особистого спілкування. Згідно інформації Любешівського РВ УМВС України у Волинській області [PERSON] неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, зокрема за вчинення насильства в сім"ї, дрібного хуліганства, перебування в громадському місці в стані алкогольного сп"яніння. Допитана в суді як свідок практичний психолог загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. с. Залаззя [PERSON] показала, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] є учнями 2 та 1 класів відповідно даного навчального закладу, старанні учні, сумлінно ставляться до виконання завдань, веселі, життєрадісні. Вказала, що вони негативно ставляться до свого біологічного батька [PERSON], намагаються уникати розмови про нього. Після зустрічі з батьком відчутна емоційна пригніченість, тривожність школярів. Висловлюють думку про небажання бачитись з біологічним батьком. Дану обставину ствердив в суді опитаний неповнолітній [PERSON] Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 15 Закону України „Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), їх періодичність та тривалість. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. З висновку органу опіки та піклування Любешівської райдержадміністрації від 05.02.2014 року № 253/31/2-14 вбачається, що було обстежено житлово-побутові умови проживання [PERSON] з неповнолітніми дітьми, які є належними для утримання та виховання дітей, опитано дітей, осіб, які контактують з ними, вивчено психологічний статус дітей, а тому встановлено, що особисте спілкування з дітьми [PERSON] суперечитиме інтересам дітей. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до переконання, що прямі контакти неповнолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] будуть суперечити найкращим інтересам дітей, перешкоджатимуть нормальному їх вихованню, а тому, з метою захисту дітей від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образ, недбалого і брутального поводження, слід обмежити [PERSON] у праві на спілкування з його дітьми [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом заборони особистого спілкування, побачень з дітьми в місцях їх проживання, навчання та інших місцях їх перебування. Питання про розподіл судових витрат між сторонами слід вирішити відповідно до вимог статті 88 ЦПК України. Враховуючи наведене,

Outcome: approved