Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обгрунтувала тим, що 15 листопада 2002 року між Липовецькою райспоживспілкою в особі голови правління Панасюка М.В. з однієї сторони та нею, [PERSON], з іншої сторони в місті Липовець було укладено Договір №17 купівлі - продажу нерухомого майна. Згідно умов вказаного договору, його Предметом є нерухоме майно: приміщення овочесховища, що розташоване по [ADDRESS], та яке, відповідно до Інвентаризаційної справи №3238 дата виготовлення якої 2006 рік, значаться як господарські будівлі та споруди до приміщення кафе «[INFO]», та зазначено відповідно до договору під літ. «Б» - 55 м2, під літ. «Б-1» - 14,7 м2, загальною площею 69,7 м2. Ціна нерухомого майна була ними узгоджена в розмірі 8 300 гривень. В підтвердження укладання договору купівлі-продажу, вона, [PERSON], сплатила до каси Липовецької райспоживспілки 15.11.2002 року готівку в сумі 8 300 гривень призначення: за приміщення овочесховища. Куплене приміщення було передано їй відповідачем, а нею, [PERSON], дане приміщення відповідно прийнято. В позові позивач вказує, що вони як сторони договору купівлі - продажу були спрямовані на настання реальних наслідків для кожного із них, в повному обсязі виконали умови договору. Однак як з'ясувалось здійснювати розпорядження належним майном вона, [PERSON], не має можливості, так як не було дотримано нотаріального посвідчення такої угоди, при цьому таке питання між ними як сторонами не вирішувалось в угоді, чим і на даний час мотивована відмова відповідача в його здійсненні. Ураховуючи наведене позивач просила суд, в силу норм законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин та підлягають до застосування, визнати угоду укладену між ними як сторонами договору дійсною, а також задля забезпечення її порушених прав як власника нерухомого майна, які гарантовані державою у нормах Конституції України та інших нормативно - правових актах щодо непорушності права власності, визнати за нею, [PERSON], право власності на об'єкт нерухомого майна. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у заявленому нею обсязі, просила їх задовольнити, а розгляд справи проводити у її відсутності. Представник відповідача Липовецької районої спілки споживчих товариств в судове засідання також не з'явився, в адресованій суду заяві вказав на визнання позовних вимог, не заперечував проти задоволення позову, також просив здійснювати розгляд справи у його відсутності. Прийнявши до уваги, що сторони скористались наданими їм ч.2 ст.158 ЦПК України правами заявляти клопотаня про розгляд справи у їх відсутності, суд не вбачає підстав для відмови у їх задоволенні, відтак проводить розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як убачається із договору купівлі - продажу нерухомого майна укладеного 15 листопада 2002 року між Липовецькою райспоживспілкою в особі голови правління Панасюка М.В. з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони в місті Липовець, остання придбала нерухоме майно: приміщення овочесховища, що розташоване по [ADDRESS]. Згідно Інвентаризаційної справи №3238 дата виготовлення якої 2006 рік, овочесховище значиться як господарські будівлі та споруди до приміщення кафе «[INFO]», які відображені відповідно до договору під літ. «Б» - 55 м2, під літ. «Б-1» - 14,7 м2, загальною площею 69,7 м2. Ціна нерухомого майна у договорі сторонами узгоджена в розмірі 8 300 гривень. В підтвердження укладання договору купівлі-продажу, [PERSON], було сплачено до каси Липовецької райспоживспілки 15.11.2002 року готівку в сумі 8 300 гривень призначення: за приміщення овочесховища, на що вказує квитанція до прибуткового касового ордеру № 246. Куплене приміщення було передано відповідачем позивачеві, про що свідчить Акт приймання передачі основних засобів №27 від 15.11.2002 року. Згідно Свідоцтва про право власності №82 від 26.12.2006 року виданого Липовецькою міською радою Липовецького району Вінницької області на підставі рішення виконавчого комітету Липовецької міської ради від 26.12.2006 року за №151, власником приміщення кафе «[INFO]», у тому числі й господарських будівель, значиться Липовецька районна спілка споживчих товариств. Факт належності майна відповідачеві доведено також Технічним паспортом на будівлю овочесховища, виданого ПП «Практик БУД» 11.12.2014 року, де користувачем зазначено Липовецьку районну спілку споживчих товариств. Давши аналіз зібраним у справі доказам судом встановлено, що сторони договору домовились щодо усіх істотних умов договору купівлі - продажу, в повному обсязі виконали його умови, а саме: позивач сплатила відповідачеві вартість придбаного належного останньому майна, прийнявши його у володіння, а відповідач в свою чергу передав дане майно позивачеві у володіння та користування та отримав узгоджену між нами суму грошових коштів. Проте як з'ясувалось позивач позбавлена можливості здійснювати розпорядження таким майном, так як не було дотримано нотаріального посвідчення такої угоди, при цьому таке питання між сторонами не вирішувалось в угоді, чим і на даний час мотивована відмова відповідача в його здійсненні. Правовідносини, які є предметом даного спору, виникли до набрання чинності ЦК України, відтак регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року (далі ЦК). Визначення поняття "угода" надане в ст. 41 Цивільного кодексу, згідно з якою угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до ст. 42, 43, 44 ЦК України, угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР. У випадках, коли угоди між організаціями або між організацією і громадянином укладаються в усній формі, організація, яка оплатила товари або послуги, повинна одержати від другої сторони письмовий документ, що стверджує одержання грошей і підстави їх одержання. Повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. (ст..47 ЦК). Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Статтею 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР). Згідно ст. 128 ЦК УРСР, момент виникнення права власності у набувача майна за договором пов'язується з моментом передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За правилами ст.3 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ураховуючи те, що сторонами договору купівлі - продажу було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов такої угоди, які були наявні відповідно до норм діючого на той час законодавства, такий договір виконаний ними повністю відповідно до взятих кожним із них на себе зобов'язань, проте підлягав нотаріальному посвідченню та така умова не була нами узгоджена в угоді, відтак не є умовою договору, яка б підлягала виконанню відповідачем на даний час, така угода не містить протизаконних умов, відтак в силу норм законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин та підлягають до застосування, угода має бути визнана судом дійсною задля забезпечення порушених прав позивача як власника нерухомого майна, які гарантовані йому державою у нормах Конституції України та інших нормативно - правових актах щодо непорушності права власності, а тому за ним слід визнати право власності для констатації факту його визнання державою. З огляду на викладене суд дійшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved