Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з вищезазначеним позовом. Позов мотивовано тим, що за час перебування у шлюбі з [PERSON] вони побудували житловий будинок в с.Розтока, 161 Воловецького району. [PERSON] помер 24.03.2009 року. 17.08.2005 року він подарував дане нерухоме майно дочці- Затула О.В., про що позивачці відомо не було до теперішнього часу. Стверджує, що не давала свою згоду на укладення договору дарування житлового будинку, набутого за час шлюбу, а відтак просить суд даний правочин визнати недійсним, припинити право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами за №161 в с.Розтока Воловецького району, скасувати запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вчинений на підставі договору дарування, укладеного 17.08.2005 року, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами під №161 в с.Розтока Воловецького району Закарпатської області. Представники позивачки [PERSON], [PERSON] в судовому асіданні змінені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав наведених в заяві. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення позову заперечив та пояснив, що відповідачка [PERSON] у відповідності до чинного законодавства набула право власності на житловий будинок №161 в с.Розтока Воловецького району. Представник третьої особи Воловецької держнотконтори- державний нотаріус [PERSON] проти задоволення позову заперечила, пояснила, що договір дарування від 17.08.2005 року оформлений у відповідності до вимог чинного законодавства, в справі, заведеній нотаріальною конторою, наявна письмова згода [PERSON] на дарування житлового будинку №161 в с.Розтока [PERSON] Належним чином повідомлений представник третьої особи- реєстраційної служби Воловецького РУЮ\~ в судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню- ч.2 ст.719 ЦК України. Відповідно до договору дарування від 17.08.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] (дарувальник) подарував, а [PERSON] (обдарована) прийняла у дар житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами за номером 161 в с.Розтока Воловецького району Закарпатської області (а.с.7). Відповідно до положень ст.65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 17.08.2005 року за реєстром №1288 державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори [PERSON] було засвідчено справжність підпису [PERSON] на заяві про надання згоди своєму чоловікові- Зуб [PERSON] на дарування житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами за №161 в с.Розтока Воловецького району, набутого ними за час перебування у шлюбі, громадянці [PERSON] (а.с.153). Таким чином твердження позивача [PERSON] про те, що вона не надавала згоди на дарування житлового будинку набутого в шлюбі [PERSON] не відповідає фактичним обставинам справи та письмовим доказам, наданим суду. Не відповідає дійсності також твердження позивачки [PERSON], що житловий будинок в с.Розтока, 161, подарований [PERSON] є єдиним її житлом, оскільки як підтверджено довідками виконкому Розтоцької сільської ради №829 від 09.07.2015 року (а.с.21) та №830 від 09.07.2015 року (а.с.22) [PERSON] являється постійною жителькою житлового будинку №160 в с.Розтока, а не №161 Воловецького району. Місцем її проживання і на час розгляду справи в суді є с.Розтока, 160 Воловецького району (а.с.3,107, 25). Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", видно, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Позивачка стверджує, що її чоловік [PERSON] при укладенні договору дарування помилився щодо правової природи договору, оскільки вважав його договором довічного утримання. Проте, з роз"яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", зокрема в п.26 вбачається, що оскаржувати дійсність правочину з цих підстав може лише сторона такого правочину, якою позивачка не являється. Також додатково дане твердження спростовується як самим договором дарування, підписаним [PERSON] 17.08.2005 року, так і витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого ДВПТІ по Воловецькому району за зверненням [PERSON], де у примітці зазначено "для дарування" (а.с.157). Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що при укладені оскаржуваного договору дарування сторонами дотримані всі зазначені вимоги законодавства (щодо форми, умов, змісту, нотаріального посвідчення, реєстрації, надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя). Також, підстави, які зазначаються позивачем (її представником) в позові (уточненій позовній заяві) не знаходять свого підтвердження в суді, тому в задоволенні позову в частині визнання правочину недійсним слід відмовити. Крім цього, якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, належний спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - визнання договору недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі. Зважаючи на той факт, що недійсність правочину- договору дарування не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи у суді, вимога позивачки про припинення права власності [PERSON] на нерухоме майно та скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно, вчинений на підставі договору дарування, укладеного 17.08.2005 року задоволенню також не підлягає. Також не потребує дослідженню в судовому засіданні та доведенню вимога позивача (її представника) про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку №161 в с.Розтока Воловецького району, оскільки факт належності даної частини нерухомого майна в спільній сумісній власності подружжя не оспорювався та знайшов своє підтвердження у судовому засіданні при вивченні оскаржуваного договору дарування та заяви про згоду другого з подружжя на дарування спірного майна. Отже, в порушення вимог ст.10, ч.ч.1,3 ст.60 ЦПК України позивачка не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог і заперечень, тому позов в цілому задоволенню не підлягає. Також суд вважає за необхідне додатково зазначити, що ст.728 ЦК України передбачена позовна давність в один рік, яка застосовується до вимог про розірвання договору дарування. Позивачкою не надано суду достатніх та переконливих доказів, що про існування оскаржуваного договору вона дізналася кілька місяців тому, проте сторони клопотання про застосування строків позовної давності не заявляли.

Outcome: dismissed