Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

31.01.2017 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.02.2006 року у сумі 29\~508, 70 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 27.02.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н від 27.02.2006 року, згідно якого відповідач [PERSON] 27.02.2006 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією, яка виникла за попередній місяць, сплачувати суму процентів, нарахованих за користування кредитними коштами. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка станом на 31.12.2016 року становить 29508,70 грн., яка складається з наступного: 8486,93 грн. - заборгованість за кредитом;- 19140,40 грн. - заборгованість по відсоткамза користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:- 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1381,37 грн. - штраф (процентна складова). Також просив стягнути із відповідача судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду. В подальшому шляхом подання уточнень до позовної заяви від 10.03.2017 р. зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 7 764,53 грн. за кредитним договором № б/н від 27.02.2006 року, яка складається з наступного: 6 918,60 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; штрафи: 500,00 грн. фіксована частина та 345,93 грн. процентна складова. Посилається на те, що 20.06.2012 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено рішення по справі № 429/4752/12 про стягнення зі [PERSON] на користь Публічного акціонерго товариства «Комерційний Банк «ПРИВАТБАНКА» заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 22 244,17 грн. яка складається з наступного: 8486,93 грн. - заборгованість за кредитом; 12221,80 грн. - заборгованість по відсоткамза користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1035,44 грн. - штраф (процентна складова). Відтак, у звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором та при наявності рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.06.2012р., відповідач станом на 31.12.2016 року має заборгованість 7 764,53 грн., яку позивач просить стягнути із відповідача. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Подав письмові заперечення на позов, посилаючись на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 р. за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості, суд вирішив позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості,- задовольнити. Стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк (р/р 29092829003111, МФО 305299 код ЄДРПОУ 14360570 ) заборгованість за кредитом в сумі 22 244( двадцять дві тисячі двісті сорок чотири) грн. 17 коп. Стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк (р/р 64993919400001 МФО 305299 код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати в розмірі 222 (двісті двадцять дві) грн. 44 коп. Відповідач вказане рішення виконав за постановою ВП № 41921380 від 1702.2014 р. в повному обсязі. Згідно ст. 257 ЦК України \~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні вказані заперечення підтримав, просив у задоволенні позову відмовити позову, зокрема з мотивів спливу позовної давності та застосування до відповідача подвійної відповідальності за порушення умов договору. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне: Судом встановлено, що 27.02.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, який складається з заяви позичальника та Умов та правил надання банківських послуг. Згідно умов зазначеного договору банк надав відповідачу кредит шляхом відкриття карткового рахунку та встановлення кредитного ліміту, з встановленням процентної ставки на суму залишку заборгованості за кредитом, в обмін на зобовязання позичальника по поверненню заборгованості шляхом внесення щомісячного платежу. Термін дії договору відповідає строку дії карти (а.с.13-19). Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, з якими відповідач ознайомився та погодився при підписанні договору, відповідач повинен погашати заборгованість по кредиту, проценти за його використання та комісію. Крім того, Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що у разі порушення строків платежів, відповідач зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобовязання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору предявлена стороною, яка приєдналася до нього у звязку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору. Згідно із\~ст. 1054 ЦК України\~за\~\~кредитним\~\~договором\~\~банк або інша фінансова установа(кредитодавець)\~\~зобов'язується\~\~надати\~\~грошові\~\~кошти\~\~(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах,\~\~встановлених договором,\~\~а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до 1050\~ЦК України\~якщо\~\~ договором\~\~ встановлений\~\~ обов'язок\~\~ позичальника повернути\~\~ позику\~\~ частинами\~\~ (з\~\~ розстроченням),\~\~то\~\~в\~\~разі прострочення повернення чергової частини\~\~позикодавець\~\~має\~\~право\~\~вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Проте, відповідачем належним чином зобов'язання за вказаним договором не виконані, про що свідчить розрахунок заборгованості за договором б/н від 27.02.2006 року станом на 31.12.2016 р. (а.с.9-12). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Незважаючи на умови кредитного договору та взяті на себе зобов'язання, відповідач допустив істотні порушення умов договору. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 31.12.2016 р. відповідач з часу укладення договору допускав істотні порушення його умов, зокрема в частині розміру та строків погашення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так само, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторонами визнано, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 р. у цивільній справі № 429/4752/12 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено. Відповідно до резолютивної частини рішення, було стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк заборгованість за кредитом в сумі 22 244( двадцять дві тисячі двісті сорок чотири) грн. 17 коп. Також у рішенні зазначалося, що «оскільки кредитні зобовязання відповідачем не виконуються, станом на 30.03.2012 рік відповідач має заборгованість на суму 22244,17 грн., яка складається з наступного: 8486,93 грн. - заборгованість за кредитом, 12221,80 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 1035,44 грн. штраф (процентна складова)». Відтак, із відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість станом на 30.03.2012 р, у тому числі повністю тіло кредиту - 8486,93 грн. Відповідач посилається на повне виконання рішення суду від 20.0.2012 р., на підтвердження чого надав звіт про здійснені відрахування та виплати відносно [PERSON] за постановою ВП № 41921380 від 17.02.2014 р. за період із лютого 2014 р. по травень 2016 р. (а.с.35). Надходження коштів від відповідача у сумі 22\~244, 17 грн. підтверджується також розрахунком, наданим позивачем (а.с.11, звор.бік). Відповідно до ст. 534 ЦК України (черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням), у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Відтак, погашення основного боргу, а саме тіла кредиту, наданого позивачем відповідачу, відбулося у період із 06.07.2015 р. по 05.04.2016 р., при цьому із сплачених 06.07.15 р. 1381, 39 грн. в рахунок погашення основного боргу приходиться 58, 67 грн., а наступні платежі вже повністю відносились на погашення тіла кредиту, який загалом становив 8486,93 грн. Відтак, суд не погоджується із розрахунком заборгованості відповідача за кредитом, наданим позивачем (а.с.9-12), щодо вірності розрахунку розміру заборгованості відповідача станом на 31.12.2016 р. Одночасно суд вважає помилковим твердження позивача про повне припинення зобовязань перед позивачем у звязку із виконанням ним судового рішення. Суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16: Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли неправильного висновку про те, що з видачею судового наказу про задоволення вимог кредитора в період дії строку кредитного договору припиняються правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі, і що в такому разі нарахування процентів за користування кредитом з моменту ухвалення судового рішення (видачі судового наказу) до його фактичного виконання законом не передбачено. Відтак, позивач має право на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 ЦК України Кодексу. Із змісту заяви [PERSON] від 27.02.2006 р. випливає, що базовая відсоткова ставка за договором визначена у розмірі 3 відстки на місяць виходячи із розрахунку 360 днів на рік (а.с.13, звор. бік). Так само, позивач у позові вказує, що 27.02.2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Будь-яких доказів того, що відповідач повинен сплачувати позивачу відсотки за користування кредитом у розмірі більшому, ніж 36,00 % на рік, останнім суду не надано. Одночасно, відповідач просив суд застосувати до даних позовних вимог наслідки спливу позовної давності, у звязку із чим просить відмовити у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, при цьому згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. При цьому суд враховує, що поняття «строк дії договору» не є тотожним поняттю «строк виконання зобовязання», оскільки відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Проте, за ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.06.2012 р. у цивільній справі № 429/4752/12 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості з відповідача стягнуто заборгованість за вказаним договором у сумі 22\~244, 17 грн. (а.с.__). Відтак, такими діями позивача було перервано строк позовної давності. Подальше примусове виконання відповідачем рішення суду не свідчить про визнання ним свого боргу та переривання перебігу позовної давності у силу ч. 1 ст. 264 ЦК України, оскільки відбулося в рамках виконавчого провадження. Стаття 124 Конституції України встановлювала, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Так само, відповідно до\~вимог\~ст. 14 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Ст.11 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачала, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся із позовом у даній справі 31.01.2017 р. Відтак, судом встановлено, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду до вимог(щодо неустойки річний строк),строк виконання яких настав на 31.01.2014 р. Клопотання про поновлення цього строку позивач не заявляв, відповідач заявив клопотання про застосування до правовідносин, які є предметом даного позову, наслідку спливу позовної давності. Проте, вимоги позивача про стягнення із відповідача 36 відсотків річних за користування кредитом за період із 31.01.2014 р. по 06.04.2016 року (до повної сплати тіла кредиту), підлягають задоволенню, оскільки заявлені в межах позовної давності. У період із 31.01.2014 р. по 06.07.2015 р. тіло кредиту складало 8\~486, 93 грн., відтак розмір відсотків за вказаний період дорівнює 4582, 94 грн., із 06.07.2015 р. по 04.08.2015 р. на 8\~428, 26 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 252, 85 грн., з 05.08.2015 р. по 04.09.2015р., на 8\~168, 32 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 245, 05 грн., з 05.09.2015 р. по 06.10.2015 р., на 7\~011, 18 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 210, 34 грн., з 07.10.2015 р. по 06.11.2015 р., на 5\~798, 91 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 173, 97 грн., з 07.11.2015 р. по 04.12.2015 р., на 4\~602, 32 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 138, 07 грн., з 05.12.2015 р. до 06.01.2016 р, на 3\~538, 82 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 106, 16 грн., з 07.01.2016 р. по 04.02.2016 р., на 2 308, 87 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 69, 27 грн., з 05.02.2016 р. по 03.03.2016 р., на 1\~633, 24 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 49, 00 грн., з 04.03.2016 р. по 05.04.2016 р. на 691, 69 грн. тіла кредиту відсотки дорівнюють 20, 75 грн., а всього відсотки сумарно складають 5\~848, 39 грн. В іншій частині позовних вимог, щодо стягнення відсотків за кредитом, які виникли до 31.01.2014 р., суд вважає необхідним відмовити за спливом позовної давності. Щодо вимоги позивача про стягнення із відповідача штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 345,93 грн. - штраф (процентна складова), суд виходить із наступного. Відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом (тобто відповідачем) строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, а ст.360-7 ЦПК України встановлено обовязковість судових рішень Верховного Суду України. У суду немає підстав відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України у вищезазначеній справі. Відтак, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 5% від суми відсотків, які було нараховано за користування кредитом (5\~848,39 грн), що дорівнює 292,42 грн., оскільки така вимога заявлена в межах спеціальної позовної давності відносно неустойки, встановленої п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, враховуючи повне погашення тіла кредиту лише 05.04.2016 р., час звернення позивача із позовом (31.01.2017 р.), що є співмірним між розміром невиконаного відповідачем грошового зобовязання та відповідальністю за таке невиконання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial