Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним п. 1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Додаток №1 «Графік Платежів» до цього договору в частині обов'язку позичальника сплачувати на користь банку комісію за управління кредитом та зобов'язати відповідача видати позивачу довідку про відсутність заборгованості за кредитом, отриманим на підставі Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк». Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що 27.02.2015 між нею та відповідачем - ПАТ «ОТП Банк» - укладено договір про надання споживчого кредиту №2010540060. Відповідно до п.1.1., 1.2.1. цього договору відповідач надав позивачу споживчий кредит в загальній сумі 25981 грн. 50 коп., а позивач зобов'язувався повернути Кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі. Крім іншого, умовами п.1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 передбачалося, що позивач протягом строку дії кредитного договору має щомісяця сплачувати на користь Банку комісію в сумі 844 грн. 40 коп., як плату за управління кредитом. Позивач зазначає, що в момент підписання Договору №2010540060 відповідач не інформував її про необхідність сплати будь-яких комісій та не роз'яснював, які за послуги, що надаватимуться банком в рамках укладеного кредитного договору, позичальник має сплачувати комісію. В подальшому жодні послуги з боку відповідача позивач не отримувала. Також позивач стверджує, що в момент підписання кредитного договору не мала можливості самостійно прочитати його зміст, так як наданий їй для ознайомлення текст правочину був надрукований дуже дрібним шрифтом, а позивач має поганий зір та в той день не мала з собою окулярів. Позивач вважає, що умови кредитного договору №2010540060 про стягнення з неї, як позичальника, комісії за управління кредитом є несправедливими, а кредитний договір в цій частині підлягає визнанню недійсним. У судове засідання, призначене на 12 січня 2017 року, відповідач повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. Представник позивача подав до суду заяву про згоду з заочним розглядом справи, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за письмовою згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступного. 27.02.2015 між позивачем (як Позичальником) та відповідачем - ПАТ «ОТП Банк» - укладено Договір про надання споживчого кредиту №2010540060. Відповідно до п.1.1., 1.2.1. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 відповідач надав позивачу споживчий кредит в загальній сумі 25981 грн. 50 коп., з яких 20752 грн. - на споживчі цілі, 5229 грн. 50 коп. - на придбання послуг зі страхування у Продавця 1 - ПАТ «Страхової компанії «ТДВ СК М-ЛАЙФ", а позивач зобов'язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, а також виконувати умови кредитного договору. Згідно з п.1.1. та 1.4.1. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060, кредит надавався на строк 36 місяців, з 27 лютого 2015 року по 27 лютого 2018 року, з виплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 0,01% річних. Відповідно до п.п.1.4.2., 1.4.3. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 сума отриманого кредиту погашається щомісяця на дату платежу в розмірі, зазначеному у Графіку платежів (додаток 1 до договору), а проценти за користування кредитом нараховуються та сплачуються щомісяця одночасно з погашенням суми основного кредиту. Згідно з п. 1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060, за управління кредитом позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої визначений у Графіку платежів, що є невід'ємною частиною даного договору. Відповідно до Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27 лютого 2015 року «Графік платежів» за весь період користування кредитом з 27.03.2015 по 27.02.2018 позивач мала сплатити на користь відповідача кошти в сумі 56383 грн. 91 коп., що включає погашення основної суми кредиту в розмірі 25981 грн. 50 коп., процентів за користування кредитом в розмірі 4 грн. 01 коп. та комісію в розмірі 30398 грн. 40 коп. Крім того згідно додатку 1 «Графік платежів» щомісячний розмір комісії (плати по кредиту) складає 844 грн. 40 коп. 27.02.2015 позивач отримала готівкою через касу банку кошти в сумі 20752 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки №012Т00N3J7. Решта коштів в сумі 5229 грн. 50 коп. були перераховані на користь страхової компанії згідно договору добровільного страхування майна громадян №053151/2023/0000096 від 27.02.2015. В подальшому позивач здійснювала щомісячне погашення отриманого кредиту, що підтверджується квитанціями про оплату за період з 27.03.2015 по 14.09.2016 року. Загалом за вказаний період позивач, на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27 лютого 2015 року, сплатила на користь відповідача кошти в сумі 28494 грн. За результатами аналізу договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27 лютого 2015 року встановлено, що він містить у собі положення окремих договорів: кредитного договору та договору комісії. Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Питання правового регулювання договору комісії визначено Главою 69 ЦК України. Згідно зі ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ст.1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Отже сплата комісійної винагороди (комісії) має відбуватися за умови вчинення комісіонером певних правочинів в інтересах та за рахунок комітента. Згідно з ч.1 ст.1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Питання кредитних правовідносин регулюється положеннями § 2 Глави 71 ЦК України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору поширюється Закон України «Про захист прав споживачів». Оскільки відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27 лютого 2015 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року по справі N 1-26/2011 „Про захист прав споживачів кредитних послуг" вказав, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. При цьому державою має підтримуватися на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено ряд обов'язкових вимог, які мають дотримуватися банківськими та іншими фінансовими установами при укладенні кредитних договорів зі споживачами. Згідно з ч.4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того згідно з ч. 3 ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Згідно з п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, або ж кредитним договором передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, а також установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Виходячи з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, якими встановлюються платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В оспорюваному позивачем кредитному договорі (п. 1.4.4.) встановлено лише обов'язок позичальника щомісяця сплачувати на користь банку комісію за управління кредитом, проте не зазначено, які саме послуги має отримати позивач та зобов'язується надати відповідач рахунок сплати такої комісії. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. При цьому надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Крім того відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту - позичальнику. Таким чином, щомісячна комісійна винагорода, яка передбачена п. 1.4.4. кредитного договору, не може вважатись платою за послугу, оскільки кредитним договором не розкрито зміст конкретної послуги чи послуг в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», за яку сплачується вказана винагорода. Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши в оспорюваному договорі щомісячну комісію за управління кредитом, відповідач не надав суду доказів того, які саме послуги за вказану плату мають надаватися позичальникові. Також відповідачем не було надано жодних доказів у підтвердження факту надання таких послуг, а також складових частин таких послуг. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За встановлених обставин та з огляду на вказані вище норми законодавства, враховуючи правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16, суд вважає, що пункт 1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», згідно якого позивач, як позичальник, повинна сплатити на користь відповідача крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову плату за управління кредитом, є несправедливою умовою договору, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає визнанню недійсною з моменту укладення кредитного договору. Відповідно, положення та Додатку №1 «Графік Платежів» до Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015 щодо плати за управління кредитом в розмірі 844 грн. 40 коп. (щомісячно) та в загальній сумі 30398 грн. 40 коп., також підлягають визнанню недійсними з моменту укладення кредитного договору. Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання відповідача видати позивачу довідку про відсутність заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, відповідно до Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27 лютого 2015 року «Графік платежів» за весь період користування кредитом з 27.03.2015 по 27.02.2018 позивач мала сплатити на користь відповідача кошти в сумі 56383 грн. 91 коп., враховуючи погашення основної суми кредиту в розмірі 25981 грн. 50 коп., процентів за користування кредитом в розмірі 4 грн. 01 коп. та комісію в розмірі 30398 грн. 40 коп. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Оскільки положення пункт 1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015 та додатку 1 до договору «Графік платежів», за якими позивач повинна сплачувати відповідачу комісію за управління кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними з моменту укладення кредитного договору, то (за виключенням платежів по комісії) за весь період користування кредитом позивач має сплатити на користь банку кошти в сумі 25985 грн. 51 коп., що складається з погашення основної суми кредиту - 25981 грн. 50 коп. та процентів за користування кредитом - 4 грн. 01 коп.). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться. З листа відповідача від 20 вересня 2016 року вих№012-5-686, слідує, що позивач станом на 20 вересня 2016 року має заборгованість за кредитним договором №2010540060 від 27.02.2015 в загальному розмірі 13490 грн. 71 коп. Проте дослідженими в процесі розгляду справи доказами підтверджено, що на момент розгляду справи в суді позивач сплатила на користь відповідача кошти в розмірі 28494 грн., що підтверджується квитанціями про оплату за період з 27.03.2015 по 14.09.2016 року. Таким чином на момент звернення позивача до суду з позовом, [PERSON] достроково сплатила на користь банку кошти в сумі, що на 2508 грн. 49 коп. перевищує розмір зобов'язань позивача з погашення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом, що підлягали сплаті згідно Додатку №1 «Графік Платежів» до Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015. Згідно з ч. 1, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Доказів існування у позивача перед ПАТ «ОТП Банк» заборгованості по іншим платежам, крім визначених у «Графіку платежів» Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015, відповідачем до суду не надано. Відповідно до ст.531 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. В ч.1 ст.545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Оскільки досліджені судом докази підтверджують, що [PERSON] в повному обсязі виконала перед відповідачем зобов'язання згідно Договору про надання споживчого кредиту №2010540060 від 27.02.2015 (в частині повернення кредиту та процентів за користування кредитними коштами), тому суд вважає, що відповідача слід зобов'язати видати позивачу довідку про відсутність заборгованості за вказаним кредитним договором. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід також стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, а саме 551 грн. 21 коп. судового збору.

Outcome: approved