Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

[PERSON] 27 грудня 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правовідносин за договором поруки припиненими, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 07 липня 2007 року [PERSON] уклала з відповідачем кредитний договір, отримала кредитні кошти і використала їх; в забезпечення вказаного договору між банком та третьою особою було укладено договір іпотеки, а також в забезпечення вказаного кредитного договору з позивачем банком було укладено договір поручительства від 07 липня 2007 року; але згодом банк через заборгованість по платежам вказаного кредитного договору з боку третьої особи і позивача звертався до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, таке зроблене було, але рішенням суду вказані виконавчі написи визнані не підлягаючими виконанню, ці рішення апеляційною інстанцією залишені в силі. Відповідачем в червні 2010 року позивачу було направлено лист про підвищення відсоткової ставки по договору, припинення дії вказаного кредитного договору і запропоновано повернути весь борг, отже позивач вважав кредитний договір припиненим, але з того часу до нього банком не заявлено будь-яких вимог, тому позивач вважає, що банком пропущено встановлений законом строк і договір поруки повинен бути визнаний припиненим, цей договір зараз не відповідає закону і його внутрішній волі позивача. Зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, договору поруки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню кредитного договору і його наступному розірванню в односторонньому порядку неправомірними, зобов'язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд визнати правовідношення по вказаному договору поруки припиненими, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги не визнав, підтримав заперечення проти позову, вказавши, що укладали з позивачем кредитний договір і договір іпотеки, а з позивачем - договір поруки, оформлено все було вірно і видано кредитні кошти третій особі, остання користувалася цими коштами, має заборгованість по сплаті кредиту та відсоткам; договір кредиту, поруки і іпотеки, анкету, заяву на видачу коштів третя особа і позивач добровільно особисто підписали. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз'яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Крім того, на думку відповідача, позивач і третя особа використали кредитні кошти і фактично не бажають платити заборгованість. Строк дії договору кредиту не закінчився, а договір поруки діє до виконання основного зобов'язання, рішеннями судів встановлено дійсність договору кредиту і поруки, погашення кредитних платежів третьою особою відбувалися і після 2010 року, а договір кредиту не припинений, а отже діє і договір поруки. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; вказаним, на думку суду, проти задоволення позову не заперечувала і вважала за можливе слухати справу за наявними матеріалами справи без її участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної відповідачки відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитором, та третьою особою [PERSON], як позичальником, 07 липня 2007 року укладено кредитний договір № DNHLGB00000749, відповідно до якого банк надав третій особі у тимчасове цільове використання кошти в сумі 776 865 доларів США. За умовами даного договору кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит у вказаному розмірі, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався повернути кредит щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити 0.90% щомісяця за користування кредитом та інші обов'язкові платежі, строк дії договору - до 17 липня 2037 року. Викладені обставини підтверджуються копією договору про надання споживчого кредиту і не заперечуються сторонами. Згідно умов цього договору про надання кредиту у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення позичальником, поручителем умов договору поруки, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх зобов'язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або частини) та/або сплати процентів за кредит та/або комісій, кредитор має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. В забезпечення вказаного договору між банком та третьою особою було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом [PERSON] в реєстрі за № 1846, предметом якого виступали майнові права згідно договорів про спільну діяльність у будівництві житлового комплексу, що полягали в отриманні у власність квартири та паркувального місця, а також в забезпечення вказаного кредитного договору з позивачем банком було укладено договір поручительства від 07 липня 2007 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згодом банк через заборгованість по платежам вказаного кредитного договору з боку третьої особи і позивача звертався до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, таке зроблене було, але рішенням суду (в 2011 році і в 2014 році) вказані виконавчі написи (різні) визнані не підлягаючими виконанню, ці рішення апеляційною інстанцією залишені в силі. Відповідачем в червні 2010 року позивачу було направлено лист про підвищення відсоткової ставки по договору, припинення дії вказаного кредитного договору і запропоновано повернути весь борг, отже позивач вважав кредитний договір припиненим, але з того часу до нього банком не заявлено будь-яких вимог, тому позивач вважає, що банком пропущено встановлений законом строк і договір поруки повинен бути визнаний припиненим, цей договір зараз не відповідає закону і його внутрішній волі позивача. Зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим банком не має. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, договору поруки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по укладанню кредитного договору і його наступному розірванню в односторонньому порядку неправомірними, зобов'язання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно положень даної статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з позовом щодо визнання припиненими правовідносин за договором поруки від 17 липня 2007 року, укладеним між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором від 17 липня 2007 року. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що банком не було пред'явлено до нього, як поручителя, вимоги щодо виконання зобов'язання за кредитним договором в межах шестимісячного строку, а тому порука вважається такою, що припинила свою дію. Однак, обставини, на які посилається позивач не відповідають дійсним обставинам справи виходячи з наступного. 17 липня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній було надано кредит на строк до 17 липня 2037 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 776 865 доларів США. У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між відповідачем та позивачем було укладено договір поруки від 17 липня 2007 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За правилами ст. 554 ПК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема ст. 599 України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведених належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель. Таким чином, закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашенні, згідно умов даного договору. Позивач і третя особа не виконали укладених ними договорів з банком, відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Станом на жовтень 2018 року справа перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язання боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору. Посилання позивача на сплив терміну пред'явлення вимоги до поручителя не можуть бути прийняті як беззаперечні, оскільки це стосується лише випадків, коли в договорі поруки не вказано термін його виконання, а в спірному договорі вказане і чітко зафіксоване, проти чого не суперечив і сам позивач. Крім того, безпідставним є посилання позивача на те, що банком не пред'явлено до нього, як поручителя вимоги у 2010 році. Слід зазначити, що позичальником сплачувались обов'язкові платежі до грудня 2014 року, а тому підстав для вимоги до поручителя до цього часу не було. На підтвердження цього банком надано копію розрахунку заборгованості за кредитом. З приводу виниклої заборгованості позичальника та поручителя повідомлено письмово з вимогою щодо виконання зобов'язання (копії повідомлень надано). У зв'язку з простроченням зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» був вимушений звернутись до суду з позовом щодо солідарного стягнення коштів як з боржника так і з поручителя. Отже, банк діяв у відповідності до умов договору, про наявність заборгованості поручителя повідомлено, вимогу щодо виконання зобов'язання направлено поштою, а тому підстав для визнання зобов'язання припиненим наразі немає. Крім того, у договорі поруки вказано, що поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. При цьому відповідно до умов договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним узгодженням в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором з визначенням дати (2037 рік). Відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до п. 11 договору поруки від 17 липня 2007 року сторони прийшли до згоди, що договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Кінцевий строк повернення кредиту, встановлений кредитним договором від 17 липня 2007 року - 17 липня 2037 року. Враховуючи викладене, відсутні підстави щодо припинення договору поруки до вказаного кредитного договору. На даний час зобов'язання позичальником та поручителем не виконані, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Відповідно до укладених кредитного договору та договору поруки банк своєчасно заявив вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стосовно посилання позивача на норми ч. 4 ст.559 ЦК України слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За правилами ст. 554 ПК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частиною 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 4 статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Договором поруки встановлено строк її припинення - діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, тобто до 17 липня 2037 року включно. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № № 569/11458/15-ц, провадження № 61-2649 св. Щодо посилання позивача і його представника на те, шо начебто з 01 липня 2010 року кредитний договір банком був розірваний в односторонньому порядку, суд вважає його необгрунтованим з огляду на наступне. ПАТ КБ "Приватбанк" дійсно 22 червня 2010 року було направлено [PERSON] листа вих. № Г25.0.0.0/272, яким було останню повідомлено про намір про дострокове розірвання з 01 липня 2010 року кредитного договору в односторонньому порядку на підставі п.2.3.3 кредитного договору, з посиланням на те, що [PERSON], не надала своєї згоди на підвищення відсоткової ставки за договором до 14,21% на рік починаючи з 02 березня 2009 року. Однак, вказаний лист не мав наслідків розірвання банком договору в односторонньому порядку, оскільки частина 2 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції від 08 червня 2010 року, зі змінами із змінами, внесеними згідно із Законом N 1822-УІ від 21 січня 2010 року) визначала, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Також, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором" N 1822-УІ від 21 січня 2010 року, визначав, що: ' Фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу". Положення цього Закону застосовуються до усіх кредитних договорів, які були укладені або продовжують діяти після набрання чинності цим Законом. Отже, виходячи з наведених норм законодавства, вимога банка, викладена в листі від 22 червня 2010 року про намір про розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, з наведених в ньому підстав є нікчемною. Крім того, [PERSON] у своєму листі від 05 липня 2010 року, у відповідь на лист банка від 22 червня 2010 року, також посилалася на вищезазначені зміни в законодавстві з посиланням, що нею не було отримано листа банка про погодження підвищення відсоткової ставки за договором. Надання [PERSON] у відповідь банку відповідного листа встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2010 року у справі №2-7132/11 (рішення залишено без змін) за позовом [PERSON] до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання виконавчого напису № 1870 від 07 грудня 2010 року, таким, що не підлягає виконанню. Також, відповідним рішенням суду було встановлено, що банком в порушення вимог п.2.3.1 вказаного кредитного договору не було надіслано позичальнику письмового повідомлення про зміну процентної ставки, та в подальшому без згода позичальника не було підвищено відсоткову ставку за договором до 14.21%. Зокрема та обставина, що відповідачкою впродовж тривало часу після отримання листа банку до 25 листопада 2014 року включно здійснювалося погашення кредиту свідчить саме про визнання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань перед ПАТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором та те, що правовідносини між сторонами не були припинені. На підтвердження обставин здійснення [PERSON] оплати за кредитним договором від 07 липня 2007 року банком надано до матеріалів справи, а позивачем це не спростовано, виписку по банківському рахунку 22332515483401, який визначений умовами п. 7.2 кредитного договору, як кредитний рахунок на якому обліку заборгованість по тілу кредиту. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Під час укладення кредитного договору, договору поруки, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача та представника ПАТ КБ "ПриватБанк". Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічну справу \Рішення від 20 липня 2011 року по справі № 6-10062св11) вказав на те, що порука не припиняється, якщо згідно з умовами кредитного договору кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) проценту ставку за користування кредитом, а згідно договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань і якщо з положень договору поруки вбачається, що поручитель ознайомлений з умовами договору кредиту, жодних заперечень, а також непорозумінь щодо його положень, не мав. Поручитель, після подання банком позову до суду (про стягнення заборгованості), не виконав свій обов'язок як солідарний боржник та не погасив кредитну заборгованість, яка виникла на дату подачі позову. Дії банку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, саме основного боргу, відсотків та пені ґрунтуються на положеннях ст. 543 ЦК України, згідно з якими солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. У ст. 559 ЦК України визначено також спеціальні (додаткові) підстави її припинення. Традиційною підставою, яка була передбачена ЦК УРСР і в такому ж формулюванні перенесена до ЦК України, є припинення поруки у зв'язку з припиненням забезпеченого нею основного зобов'язання. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки. Однією з підстав для припинення поруки є зміна основного зобов'язання, що спричиняє збільшення відповідальності поручителя, без його згоди. Як випливає із ч. 1 ст. 559 ЦК України поручитель не залишається зобов'язаним навіть на початкових умовах. До припинення поруки призводять не будь-які зміни умов основного зобов'язання, а лише такі, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання можуть виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Як вбачається з матеріалів справи збільшення відповідальності поручителя не відбулося, договір поруки не змінювався і обсяг відповідальності за ним - також. Відповідно до правової позиції ВСУ (справа № 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Отже, позивач має можливість визнати недійсним правочин на загальних підставах, тобто на підставі положень, які передбачені ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором. Позивач і третя особа свідомо звернулися до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердили, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджуються з ними. Зміна обставин, на які може посилатися позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошових коштів для споживчих потреб. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними. Дії ж позивача з такого оскарження договору поруки, за яким він тривалий час не виконував зобов'язання, свідчать про те, що договір взагалі не тільки укладався, а і про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе в передбаченому законом порядку обов'язків. Щодо надання позивачу необхідної інформації, то відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що відповідач надавав позивачу повну відповідь на звернення позивача. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правовідносин за договором поруки припиненими відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed