Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

30 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Очаківської центральної районної лікарні про відшкодування юридичною особою шкоди завданої їхнім працівником. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 21 квітня 2011 року рішенням Очаківського міськрайонного суду було задоволено заяву лікаря-психіатра [PERSON] про надання їй психіатричної допомоги в примусовому порядку в Миколаївській обласній психіатричній лікарні №2. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2011 року вказане рішення залишено без змін. Так, 26 квітня 2011 року та 26 липня 2011 року за власним бажанням вона пройшла консультативний огляд у лікаря-психіатра Миколаївського обласного психіатричного диспансеру Назарової І.В. В результаті обох обстежень, психіатричного захворювання в неї не виявлено. У відповіді управління охорони здоров'я Миколаївської обласної державної адміністрації від 20 вересня 2011 року №б-556-2/з зазначено, що вона за власним бажанням пройшла огляд 26.04.2011 року та 26.07.2011 року огляд у лікаря-психіатра Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1, потреб у подальшому обстеженні у спеціалістів немає, оскільки рішення суду виконано. З приводу цього, вона звернулась до прокуратури Миколаївської області з заявою на протиправні дії лікаря-психіатра Очаківської ЦРЛ [PERSON] та притягнення його до кримінальної відповідальності. 22 травня 2013 року кримінальне провадження було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.184 КПК України. Листом від 13 березня 2013 року управління охорони здоров'я Миколаївської обласної державної адміністрації зазначено, що управлінням рекомендовано головному лікарю Очаківської ЦРЛ рекомендовано притягти до дисциплінарної відповідальності лікаря-психіатра [PERSON] за перевищення своїх повноважень. В цьому ж листі констатується, що вона ніколи не знаходилась на диспансерному психіатричному обліку в закладах охорони здоров'я і діагноз "шизофренія" ніколи їй не ставився. В результаті дій відповідача вона вимушена була доказувати, що вона не є психічно хворою людиною. Вона живе в селі де кожен знає один одного. Діями відповідача була розповсюджена чутка про те, що вона страждає на психіатричне захворювання. З метою реабілітації вона вимушена була зустрічатись зі своїми родичами, знайомими та розповідати їм про те, що вона не страждає на психіатричне захворювання. Вона відчувала дискомфорт, її положення викликало в неї сильні душевні страждання. Крім того, вона вимушена була звертатись в різні інстанції на захист порушеного права громадянина України. Це продовжується протягом трьох років і сказалось на її здоров'ї, вона стала частіше хворіти, вимушена звертатись до лікарів та витрачати кошти на лікування. З врахуванням характеру заподіяних їй фізичних та моральних страждань, інших негативних наслідків, розмір моральної шкоди вона оцінює у сумі 50000 грн. Посилаючись на вказані обставини просила, стягнути з Очаківської центральної районної лікарні на її користь кошти в сумі 50000 грн. в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди, судові витрати в сумі 500 грн. та 2000 грн. витрат пов'язаним з на надання юридичної допомоги та розглядом справи. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. Додатково пояснила, що лікарем [PERSON] їй завдано тілесні ушкодження. Представник відповідача Іваницький О.А. проти позову заперечив. Представники відповідача Степанова О.В. та [PERSON] у судовому засіданні від 10.12.2013 року проти позову заперечили з підстав зазначених в запереченні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Згідно зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, серед іншого, полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п.1-2 ч.2 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Вирішуючи питання про встановлення розміру шкоди, завданої здоров'ю позивачці, яка підлягає відшкодуванню, суд виходить з наступного. Як вбачається з копії вступної та резолютивної частини рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2011 року заяву лікаря-психіатра Очаківської центральної районної лікарні [PERSON] про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку задоволено та призначено [PERSON] психіатричний огляд в примусовому порядку в Миколаївській обласній психіатричній лікарні №2. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2011 року, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області залишено без змін. З довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 25 грудня 2013 року №01-12/2288 вбачається, що [PERSON] на обліку в лікарні не стоїть, консультована амбулаторно 26 квітня 2011 року, встановлено діагноз "тривожно-депресивний розлад". Крім цього, як вбачається з ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2011 року, допитана як спеціаліст лікар-психіатр Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 Назарова І.В. пояснила, що 26 квітня 2011 року [PERSON] зверталась до неї за консультацією, скаржилась на стан здоров'я, зазначаючи присутність страхів, тривоги, збудженість, порушення сну та інш., що свідчить про тривожно-депресивний розлад. Крім цього, також пояснила, що остаточне виявлення психічного розладу можливе лише при проведенні психіатричного огляду комісією лікарів-психіатрів з необхідним обстеженням хворого, а тривожно-депресивний розлад має деякі спільні ознаки з симптомами шизофренії. Тривожно-депресивний розлад потребує лікування, а відсутність лікування призведе до погіршення стану здоров'я [PERSON] Вважала необхідним проведення психіатричного огляду [PERSON] для встановлення її дійсного психічного стану. У ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її сестрою. Сестра подзвонила, що неї була порвано зв'язку. Вони пішли до слідчого отримали направлення на судмедекспертизу. В лікарні їй було відмовлено в проведенні експертизи. Потім вона відправила її додому. Сестра її повідомила, що травму отримала від дій лікаря і міліціонера. Так, суд не приймає до уваги твердження позивачки з приводу того, що в результаті обстежень, психічного захворювання в неї не виявлено оскільки, як вбачається з дослідженої довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 25 грудня 2013 року №01-12/2288 та пояснень в якості спеціаліста лікаря-психіатра зазначених в ухвалі апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2011 року, обстеження [PERSON] не проходила, а була лише консультована. З цих же підстав суд не приймає посилання позивачки на лист управління охорони здоров'я Миколаївської обласної державної адміністрації від 20 вересня 2011 року №б-556-2/з про відсутність потреби у подальшому обстеженні оскільки, вона за власним бажанням пройшла психіатричний огляд у лікаря-психіатра обласної психіатричної лікарні №1. Крім цього, суд не приймає до уваги твердження позивачки з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень лікарем-психіатром [PERSON] та пояснення свідка [PERSON] оскільки, такі твердження не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, з копії постанови старшого слідчого СВ Очаківського МВ УМВС України в Миколаївській області від 14 грудня 2012 року, кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012160100000050 від 28 листопада 2012 року закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що з врахуванням доведеності підстав і розміру позову в частині стягнення моральної шкоди він не підлягає задоволенню. При вирішенні питання щодо стягнення витрат на юридичні послуги, суд виходить з наступного. Згідно ст. 4 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (надалі - Закон): адвокат здійснює адвокатську діяльність наступним чином: індивідуально або через адвокатське бюро чи адвокатське об'єднання. Ст. 19 Закону визначає види адвокатської діяльності, які за своєю суттю всі види адвокатської діяльності - це надання послуг юридичним та фізичним особам. Податковий кодекс даючи визначення поняття "постачання послуг" для оподаткування податком на прибуток - вказує на будь-яку операцію, що не є операцією з поставки товару…., а також надання послуг, які споживаються в процесі здійснення господарської діяльності або в процесі вчинення певної дії ( п.14.1.185 ) Дохід від операційної діяльності організації визнають в розмірі вартості, вказаної в договорі. Дохід включає в себе: дохід від проданого товару, надання послуг, виконання робіт, (п.135.4)»; Підставою для надання послуг адвокатом при здійсненні адвокатської діяльності є договір про надання правової допомоги (ст. 26 Закону). А ст.30 цього ж Закону визначає, що формою винагороди за надання правової допомоги є гонорар. За загальним правилом відповідно до вимог ст. 208 ЦК України угоди між юридичними особами та угоди між фізичною та юридичною особою (крім угод, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України) укладаються у письмові формі. У такому договорі має бути чітко зазначено, які саме обов'язки бере на себе адвокат, в якій справі, вартість послуг і порядок їх оплати. Підтвердженням оплати наданих послуг є: - для юридичних осіб - пред'явлення платіжного доручення про отримання юридичною фірмою зазначених грошових сум. - для фізичних осіб - пред'явлення оригіналів квитанцій до прибуткового касового ордеру, підписаних і завірених печаткою (необхідно ідентифікувати договір: номер, дата укладання і вказати суму). Аналізуючи судову практику, пред'явлення суду копії договору та оригіналів платіжного доручення або квитанції до прибуткового касового ордеру, в більшості випадків, є достатнім для задоволення вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу. Факт виконання послуг підтверджується також актом прийому-передачі виконаних робіт, який підписується сторонами. Лише за наявності перелічених письмових доказів (відповідно до ст. 64 ЦПК України) суд може вважати витрати на правову допомогу доведеними. З дослідженої копії договору про надання юридичних послуг від 06 серпня 2013 року укладеного між адвокатом [PERSON] та [PERSON] в графі розмір гонорару складає зазначено - 50% при укладенні угоди 2000грн., аванс 520 грн. Надана квитанції від 06 серпня 2013 року № 74 про сплату 2000 грн. за юридичні послуги без надання акту прийому-передачі виконаних робіт не може свідчити про понесені позивачем витрати. Інших доказів того, що позивачем понесені витрати на юридичні послуги на суму 2000 грн. в судовому засіданні не надано. Крім цього, витрати на правову допомогу є предметом доказування, а стороною позивача не надано розрахунку витрат та вартості послуг за договором про надання юридичних послуг. Таким чином, суду не надано доказів фактичних витрат робочого часу адвокату або іншого фахівця у галузі права на здійснення правової допомоги, не надано акт виконаних робіт, а саме витрати робочого часу, який є підставою для розрахунку компенсації витрат на правову допомогу в цивільних справах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року. За таких обставин, суд вважає, необґрунтованими вимоги позивачки щодо відшкодування витрат на юридичні послуги у сумі 2000 грн. Крім цього, як зазначено вище, позов в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed