Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування п.п.1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку. Крім того просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Мелітопольською місцевою прокуратурою Запорізької області у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 року під №42016080000000410 за ч.2 ст. 364 КК України, встановлені порушення вимог чинного законодавства при прийнятті Кирилівською селищною радою рішень із земельних питань. 08.04.2002 року Запорізькою обласною державною адміністрацією листом №08-20/585 року надано ПП [PERSON] дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування бази відпочинку на косі Федотова на землях запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району в довгострокову оренду на 49 років.На підставі вказаного дозволу на замовлення ПП [PERSON] розроблено проект відведення земельної ділянки для розміщення бази відпочинку. Згідно з вихідною земельно-кадастровою інформацією вказаного проекту, відведення земельної ділянки в оренду площею 0, 51 га запроектовано за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення зі зміною цільового призначення на - землі рекреаційного призначення. Вказаним проектом відведення передбачено відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва у зв`язку з вилученням сільськогосподарських угідь для несільськогосподарських потреб. Зазначений проект отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 21.02.2003 року № 215.Пунктом 1.5 розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації № 73 від 27.02.2003 року «Про відведення земель» надано в довгострокову оренду ПП [PERSON] землі запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району площею 0, 51 га пасовищ на 49 років для розміщення бази відпочинку на косі Федотова. Пунктом 3 вказаного розпорядження доручено Якимівській районній державній адміністрації укласти з ПП [PERSON] договір оренди землі. 20.06.2003 року між Якимівською районною державною адміністрацією та ПП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0, 51 га пасовищ. Земельну ділянку передано в оренду під розташування бази відпочинку. Договір посвідчено державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Тимченко Є.С. та зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19.Рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 в межі смт. Кирилівка включено село Азовське загальною площею 288, 7 га, село Степок загальною площею 8, 3 та 1078, 38 га земель та затверджено межі смт. Кирилівка загальною площею 1654, 28 га. У зв`язку з цим, 04.07.2007 року до вказаного договору оренди від 20.06.2003 укладено додаткову угоду, яку з боку орендодавця підписано Кирилівською селищною радою. У послідуючому, рішенням сесії Кирилівської селищної ради № 23 від 28.12.2009 надано ПП [PERSON] згоду на зміну функціонального використання означеної земельної ділянки з «бази відпочинку» на «дачне будівництво» без зміни її цільового призначення. Таким чином, земельну ділянку площею 0, 51 га, яку надано в оренду ПП [PERSON] на підставі договору оренди від 20.06.2003 року, який зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19 віднесено до земель рекреації на підставі вказаного проекту відведення земельної ділянки ПП [PERSON] для розміщення бази відпочинку. Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення. Вказане підтверджується також інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 14.03.2018 № 0-8-0.36-690/115-18. Пунктом 1.1 п. 1 рішення сесії Кирилівської селищної ради № 15 від 25.02.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для дачного будівництва» надано згоду [PERSON] на передачу у власність земельної ділянки для дачного будівництва. Передача вказаної ділянки здійснюється на підставі відповідних заяв громадян та за рахунок земельної ділянки площею 0, 51 га, яка була надана в оренду ПП [PERSON] на підставі договору оренди від 20.06.2003 року. З урахуванням вказаного вище рішення сесії Кирилівської селищної ради, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва в [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 03.08.2010 [PERSON] видано державний акт ЯК №900395 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №011026400374. У послідуючому 23.02.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована за адресою: [ADDRESS] .Вказаний договір 23.02.2016 посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. та зареєстровано у реєстрі за № 416. Відповідно до п. 2 вказаного договору земельна ділянка з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102 відноситься до категорії земель - землі рекреаційного призначення, вид використання - для індивідуального дачного будівництва. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2018 власником земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 на цей час є [PERSON] Прокурором зазначене, що рішення Кирилівської селищної ради в частині затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки [PERSON] , прийнято з порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Відповідно і подальше відчуження земельної ділянки, отриманої у власність з порушенням вимог законодавства, є незаконним з наступних підстав. Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 19.03.2018 № 428 проект землеустрою із виготовлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт. Кирилівка на цей час знаходиться на погодженні в Міністерстві екології та природних ресурсів України, тобто на час прийняття спірного рішення сесії не був погоджений. Відповідно до схеми прив`язки земельної ділянки до берегової лінії Азовського моря, яка виконана КП «Градпроект», спірна земельна ділянка, яка надана у власність [PERSON] , розташована на відстані 205 метрів від урізу води Азовського моря. Отже, вказане беззаперечно свідчать про те, що спірна земельна ділянка входить до меж прибережної захисної смуги Азовського моря та щодо неї встановлені і діють спеціальні обмеження. Надання у власність [PERSON] спірної ділянки для індивідуального дачного будівництва у цій місцевості суперечить вимогам земельного та водного законодавства. Разом з тим, технічну документацію [PERSON] щодо відведення земельної ділянки для дачного будівництва погоджено та затверджено з порушенням водного, земельного та містобудівного законодавства. Відповідно до експлікації земельних угідь, яка є складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки код цільового використання земельної ділянки відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі, який затверджений листом Державного комітету України по земельних ресурсах № 14-1-7/1205 від 24.04.1998 визначено «1.8» під яким визначено землі для індивідуального житлового гаражного і дачного будівництва. Відповідно до ст. 51 Земельного кодексу України, у редакції від 30.04.2010, чинній на момент розробки технічної документації та прийняття оскаржуваного рішення сесії Кирилівської селищної ради, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки, надані для дачного будівництва. Згідно з положеннями ст.ст. 19, 20, 51 ЗК України спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення. Зазначене підтверджується відповідною інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18. При прийнятті Кирилівською селищною радою рішення про надання [PERSON] спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва допущено також порушення законодавства у сфері містобудування. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, затверджених у встановленому законом порядку, є підставою для відмови у наданні органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до п.п. 2.4, 5.14, 5.21 Державних будівельних норм 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992 (далі - ДБН 360-92), пункту 3.4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, територія населеного пункту з урахуванням функціонального використання, окрім іншого, включає в себе ландшафтно-рекреаційну територію, яка охоплює приміські ліси, лісопарки, лісозахисні смуги, водоймища, зони відпочинку та курортні зони, землі сільськогосподарського використання та інші, які разом з парками, садами, скверами, бульварами селищної території формують систему озеленення та оздоровчі зони. Відповідно до проектних рішень генерального плану розвитку смт. Кирилівка будівництво нових дачних районів в межах смт. Кирилівка не передбачено. Заборона на будівництво нових дачних районів в міських населених пунктів, також передбачена пунктом 3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень». У межах вказаної зони, згідно пункту 10.17 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17.04.1992, та пункту 7 Постанови Ради Міністрів УРСР №238 від 1986 року «Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування» у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво індивідуальних будинків. У свою чергу, будівельні норми відповідно до ст. 1 Закону України «Про будівельні норми» є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Отже, індивідуальне дачне будівництво в трикілометровій зоні узбережжя Азовського моря суперечить вищевказаній містобудівній документації та чинному містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам. Таким чином, надання [PERSON] спірної земельної ділянки, розташованої у межах прибережної захисної смуги Азовського моря, у власність для індивідуального дачного будівництва суперечить вимогам земельного, водного законодавства та містобудівній документації. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2018 № 130751003 на земельній ділянці з кадастровим номером 2330355400:11:002:0102 відсутні об`єкти нерухомості, у т.ч. які належать [PERSON] , [PERSON] Відповідно до листа Кирилівської селищної ради від 25.01.2018 об`єкти нерухомого майна на вказаній спірній земельній ділянці відсутні, будівельні роботи не проводяться. З огляду на викладене, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва в [ADDRESS] суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку. Також, підлягає визнанню недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 площею 0,0200 га серії ЯК №900395, виданий [PERSON] 03.08.2010, який є правовстановлюючим документом та виданий на підставі оскаржуваного розпорядження органу місцевого самоврядування і лише посвідчує виникнення права власності. Вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності розпорядження органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано оспорюваний державний акт. Діючи від імені територіальної громади с. Кирилівка, Кирилівська сільська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Реалізуючи право власності територіальної громади орган місцевого самоврядування діяв не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, тож належного волевиявлення власника на передачу земельної ділянки не було, що зумовлює застосування положення ч. 1 ст. 388 ЦК України про витребування спірної земельної ділянки. Отже, вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - територіальної громади смт. Кирилівка. Тому належним способом захисту порушеного права власності є витребування земельної ділянки від нинішнього власника [PERSON] у власність належного власника - територіальної громади смт. Кирилівка (на цей час Кирилівської селищної об`єднаної територіальної громади) в особі Кирилівської селищної ради. Крім того, [PERSON] 07.04.2010 до Кирилівської селищної ради подано заяву про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі йому у власність спірної земельної ділянки, що підтверджує його обізнаність щодо факту надання йому землі, яка розташована у межах прибережної захисної смуги Азовського моря. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати незаконним та скасування п.п.1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 року № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва, розташовану в [ADDRESS] . Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №900395 площею 0,0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, виданий [PERSON] , про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №011026400374 та витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] у власність територіальної громади смт. Кирилівка Якимівського району в особі Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована по [ADDRESS] . Крім того стягнути з кожного відповідача 1762 гривні. Позивач просить визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом. Обґрунтовуючи наступним: місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №42016080000000410 за ч.2 ст. 364 КК України. Так, технічна документація та державний акт на земельну ділянку, надану у власність [PERSON] , вилучено 19.01.2017 у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підставі відповідної ухвали слідчого судді, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18, відповідною ухвалою суду та протоколом обшуку від 19.01.2017. При опрацюванні даних Публічної кадастрової карти України, опрацюванні Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Азовського моря, виготовленої та наданої до місцевої прокуратури КП «Градпроект», отриманні відповідних документів з відділу Держгеокадастру у Якимівському районі (копії державних актів на право приватної власності на землю, проектів відведення земельних ділянок) з`ясовано, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 205 м від урізу води Азовського моря та відповідно розташована у межах нормативне визначеної прибережної захисної смуги. Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 05.07.2018 № 1172 у засіданні сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 представник прокуратури участі не приймав, що підтверджується протоколом засідання сесії, інформація про отримання органами прокуратури рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 відсутня. При цьому, зважаючи, що на цей час власником спірної земельної ділянки є [PERSON] встановити незаконність передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки та незаконність рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 можливо було лише системним аналізом вказаних документів. З моменту створення органів прокуратури України (1991 рік) та по теперішній час жодною нормою закону органи прокуратури не наділялися дискреційними повноваженнями щодо перевірки вимог земельного законодавства. Для цього законодавцем створювалися відповідні контролюючі органи (держземінспекція, держінспекція сільського господарства, держекоінспекція, держгеокадастр), які в період законодавчих змін, в т.ч. щодо їх повноважень, упродовж 2009-2016 років не змогли встановити порушень ст.ст. 88, 90 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60 Земельного кодексу України. Разом з цим, лише органи прокуратури змогли встановити порушення земельного та водного законодавства в діях Кирилівської селищної ради, чому передувало отримання та аналіз прокуратурою значної кількості документів та картографічних матеріалів, залучення спеціалістів у сфері геодезії, а також опрацювання законодавчої бази (починаючи з 2009 року) та судової практики. Окрім того, відбулися зміни у законодавстві, котре визначає строки позовної давності за позовами про визнання недійсними актів органів державної влади (на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень в 2009 році згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до п. 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011, що набрав чинності 15.01.2012, п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України виключено. В той же час, пунктом 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону України передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи). Вказане свідчить, про наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від прокурора підстав унеможливлювали або істотно утруднювали виявлення раніше порушень законодавства, та як наслідок, своєчасне подання відповідного позову, що підтверджується матеріалами справи, а тому причини пропущення строку позовної давності прокурором є поважними. Відповідач Кирилівська селищною радою Якимівського району Запорізької області надала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області 18.05.2010 року було прийнято оспорювань прокурором рішення № 27 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва». Згідно Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного рішення) на органи прокуратури покладено обов`язок здійснювати нагляд за додержанням і застосуванням законів. Статтею 19 вищезазначеного закону передбачала, що предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів також із власної ініціативи прокурора. Статтею 20 Закону України «Про прокуратуру», яка діяла на момент прийняття оспорюваного рішення, передбачалось, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право вимагати для перевірки рішення. Розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення. В свою чергу Кирилівською селищною радою Якимівського району Запорізької області було направлено на адресу органів прокуратури копії рішень 37 сесії від 18.05.2010 року, що підтверджується записом в журналі реєстрації вихідної документації №318 від 08.06.2010 року за 2010 рік (оригінал журналу вихідної документації надано на судовому засіданні). Отже органам прокуратури було відомо зміст рішення Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області №27 від 18.05.2010 року «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва» ще у 2010 році. У зв`язку зі спливом строку позовної давності, передбаченого статтею 267 ЦК України сплив, просять відмовити у задоволенні позовних вимог ( а.с.31 т.2). Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому просить до позовних вимог позивача застосувати позовну давність, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Обґрунтовує тим, що оспорюване позивачем рішення було прийнято Кирилівською селищною радою 18 травня 2010 року. Стаття 19 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного рішення) передбачала, що предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. Статтею 20 Закону України "Про прокуратуру", яка діяла на момент прийняття оспорюваного рішення, передбачалось, що при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів прокурор має право вимагати для перевірки рішення, розпорядження, інструкції, накази та інші акти і документи, одержувати інформацію про стан законності і заходи щодо її забезпечення. Спільним Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів та Генеральної прокуратури України N 225/15 від 10.03.2010 року було затверджено Порядок взаємодії Державного комітету України із земельних ресурсів і його територіальних органів та органів прокуратури з питань захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин, відповідно до положень п.1.2. якого передбачено, що його спрямовано на забезпечення ефективної взаємодії між Державним комітетом України із земельних ресурсів і його територіальними органами (далі - органи Держкомзему) та прокуратурою Автономної Республіки Крим, прокуратурами областей, міст Києва і Севастополя, міськими, районними, міжрайонними, іншими прирівняними до них прокуратурами (далі - органи прокуратури) з питань направлення до органів прокуратури матеріалів, якщо у діях службових осіб чи громадян вбачаються ознаки злочину, у разі необхідності подання позову до суду на захист інтересів держави чи вступу прокурора у справу, а також у разі проведення органами Держкомзему перевірок на вимогу органів прокуратури та залучення працівників органів Держкомзему до перевірок як спеціалістів. Відділ Держкомзему у Якимівському раойні Запорізької області, яким 14,07.2010 року було видано державний акт ЯК №900396), було відомо як про сам факт видачі державного акту, так і про підстави його видачі (рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010р. №27), а відтак відповідно до вище зазначеного Порядку, він зобов`язаний був повідомити про це відповідний орган прокуратури та надати копії відповідних документів. Також у даному контексті слід звернути увагу на виконання органом прокуратури наказу Генеральної прокуратури України від 19.09.2005р. №3гн «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів», від 18.10.2010р. №3гн, від 12.04.2011р. №3гн та інших які діяли у спірний період, чітко зобов`язуються органи прокуратури на місцях забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів. Таким чином, орган прокуратури з метою виконання як вимог Закону України «Про прокуратуру» так і ряду підзаконних нормативних актів (в тому числі і вище зазначених) обов`язкових до його виконання, міг довідатися про наявність спірного рішення та видачу на його підставі державного акту, безпосередньо від часу його винесення (видачі). Щодо позовних вимог в частині незаконності рішення. Позивач надав до позову часткову копію Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для дачного 5удівництва [PERSON] , яка містить копії відповідних висновків Відділу містобудування та архітектури Якимівської РДА №119 від 07.04.2010р., та Відділу Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області №1138 від 01.04.2010р. (як відповідними компетентними державними органами), якими не заперечується можливість надання спірної земельної ділянки у власність.Слід зазначити, що вказані висновки на даний час не визнані недійсними у встановленому порядку, у відношенні посадових осіб які їх видали, відсутні обвинувальні вироки суду у частині цих дій, а відтак вони є чинними і дійсними, і мають вважатися такими що видані законно та обгрунтовано, а їх наявність повністю спростовує твердження прокурора зазначені у позові.При цьому слід звернути увагу, на те, що прокурор не вказує, про процесуальні наслідки кримінального провадження №42016080000000410 за ч.2 ст. 364 КК України. В даному контексті вважаю обґрунтованим посилатися на рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 в справі "Рисовський проти України", де суд дійшов висновку, що «ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» (а.с.141-144 т.1). Позивач надав відповіді на відзив відповідачів Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області та [PERSON] , в яких заперечував проти застосування строків позовної давності до даних спірних відносин, наступним чином: Відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, яка була чинною на час винесення оскаржуваного рішення сесії) органи прокуратури здійснювали нагляд за додержанням і застосуванням законів, предметом якого, зокрема, була відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. Системний аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що на органи прокуратури не покладався тотальний нагляд за законністю всіх правових актів, прийнятих Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Оскільки, з тексту оскаржуваного рішення не вбачалось, що земельна ділянка, яка передана у власність, розташована у межах нормативне визначеної прибережної захисної смуги, та за жодних обставин не може перебувати у приватній власності, а заяви та інші повідомлення про незаконність оскаржуваного рішення сесії до прокуратури не надходили, то підстав для його перевірки, з огляду на законодавчу заборону підміни органів контролю, у прокуратури не було. При цьому, для правильного застосування положень ч. 1 ст. 261 ЦК України має значення безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а також об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (постанова Верховного Суду України від 29.10.14 у справі № 6-152цсІ4).Місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №42016080000000410 за ч. 2 ст. 364 КК України. Технічна документація та державний акт на земельну ділянку, надану у власність [PERSON] , вилучено 19.01.2017 у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підставі відповідної ухвали слідчого судді, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18, відповідною ухвалою суду та протоколом обшуку від 19.01.2017.При опрацюванні даних Публічної кадастрової карти України, опрацюванні Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Азовського моря, виготовленої та наданої до місцевої прокуратури КП «Градпроект», отриманні відповідних документів з відділу Держгеокадастру у Якимівському районі (копії державних актів на право приватної власності на землю, проектів відведення земельних ділянок) з`ясовано, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 205 м від урізу води Азовського моря та відповідно розташована у межах нормативне визначеної прибережної захисної смуги. Запис в журналі реєстрації вихідної документації Кирилівської селищної ради щодо скерування оспорюваного рішення сесії до органів прокуратури, на який посилається Кирилівська селищна рада як на підтвердження факту обізнаності місцевого прокурора про наявність оскаржуваного рішення сесії, не є належним та. допустимим у розумінні ЩІК України доказом отримання вказаного рішення органами прокуратури. Крім того, відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 05.07.2018 № 1172, яка долучена до позову, у засіданні сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 представник прокуратури участі не приймав, що підтверджується протоколом засідання сесії, інформація про отримання органами прокуратури рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 відсутня. Таким чином, самим відповідачем підтверджено факт відсутності інформації про обізнаність прокурора щодо наявності оскаржуваного рішення сесії. З моменту створення органів прокуратури України (1991 рік) та по теперішній час жодною нормою закону органи прокуратури не наділялися дискреційними повноваженнями щодо перевірки вимог земельного законодавства. Для цього законодавцем створювалися відповідні контролюючі органи (Держземінспекція, Держінспекція сільського господарства, Держекоінспекція, Держгеокадастр), які в період законодавчих змін, в т.ч. щодо їх повноважень, упродовж 2009-2016 років не змогли встановити порушень ст.ст. 88, 90 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60 Земельного кодексу України. Разом з цим, лише органи прокуратури змогли встановити порушення земельного та водного законодавства в діях Кирилівської селищної ради, чому передувало отримання та аналіз прокуратурою значної кількості документів та картографічних матеріалів, залучення спеціалістів у сфері геодезії, а також опрацювання законодавчої бази (починаючи з 2009 року) та судової практики. Окрім того, відбулися зміни у законодавстві, котре визначає строки позовної давності за позовами про визнання недійсними актів органів державної влади (на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень в 2009 році згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до п. 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011, що набрав чинності 15.01.2012, п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України виключено. В той же час, пунктом 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону України передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи). Вказане свідчить, про наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від прокурора підстав унеможливлювали або істотно утруднювали виявлення раніше порушень законодавства, та як наслідок, своєчасне подання відповідного позову, що підтверджується матеріалами справи, а тому причини пропущення строку позовної давності прокурором є поважними. Підстави для застосування до позовних вимог позовної давності відсутні, оскільки причини пропуску строку позовної давності прокурором є поважними, а позов керівника Мелітопольської місцевої прокуратури в інтересах держави до Кирилівської селищної ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та зобов`язання повернути земельну ділянку є повністю обґрунтован (а.с.159-167 т.1, а.с. 37-45 т.2). Відповідач Хассай відзив на позов не надав, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позов не визнає,просить до позовних вимог застосувати строки позовної давності. Заперечення на відповіді позивача від відповідачів не надійшли. У судовому засіданні представник прокуратури підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, визнати причини пропуску строку позовнї давності поважними та поновити строк позовної давності для звернення з даним позовом на підставах, викладених в позовній заяві , також стягнути судовий збір з відповідачів. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] . заперечує проти задоволення позовних вимог , просить застосувати строки позовнї давності та відмовити в задоволенні позовних вимог на підставах,які викладені у відзові. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , представник відповідача Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької в судове засідання повторно не з*явилися, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Розглянувши матеріали справи, вислухавши сторони, суд вважає, що позовна заява законна, обґрунтована та підлягає задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що Запорізькою обласною державною адміністрацією листом №08-20/585 від 08.04.2002 року надано ПП [PERSON] дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування бази відпочинку на косі Федотова на землях запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району в довгострокову оренду на 49 років (т. 1, а.с.274). На підставі вказаного дозволу на замовлення ПП [PERSON] розроблено проект відведення земельної ділянки для розміщення бази відпочинку (т. 1, а.с.235-245). Згідно з вихідною земельно-кадастровою інформацією вказаного проекту, відведення земельної ділянки в оренду площею 0, 51 га запроектовано за рахунок земельної ділянки сільськогосподарського призначення зі зміною цільового призначення на - землі рекреаційного призначення (т. 1, а.с.246). Вказаним проектом відведення передбачено відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва у зв`язку з вилученням сільськогосподарських угідь для несільськогосподарських потреб. Зазначений проект отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 21.02.2003 року № 215. Пунктом 1.5 розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації № 73 від 27.02.2003 року «Про відведення земель» надано в довгострокову оренду ПП [PERSON] землі запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району площею 0, 51 га пасовищ на 49 років для розміщення бази відпочинку на косі Федотова. Пунктом 3 вказаного розпорядження доручено Якимівській районній державній адміністрації укласти з ПП [PERSON] договір оренди землі (т. 1, а.с.67-68). 20.06.2003 року між Якимівською районною державною адміністрацією та ПП [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0, 51 га пасовищ. Земельну ділянку передано в оренду під розташування бази відпочинку. Договір посвідчено державним нотаріусом Якимівської державної нотаріальної контори Тимченко Є.С. та зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19 (т. 1, а.с.40-41). Рішенням Запорізької обласної ради від 29.09.2004 в межі смт. Кирилівка включено село Азовське загальною площею 288, 7 га, село Степок загальною площею 8, 3 та 1078, 38 га земель та затверджено межі смт. Кирилівка загальною площею 1654, 28 га (т. 2 а.с.5). У зв`язку з цим, 04.07.2007 року до вказаного договору оренди від 20.06.2003 укладено додаткову угоду, яку з боку орендодавця підписано Кирилівською селищною радою. У послідуючому, рішенням сесії Кирилівської селищної ради № 23 від 28.12.2009 надано ПП [PERSON] згоду на зміну функціонального використання означеної земельної ділянки з «бази відпочинку» на «дачне будівництво» без зміни її цільового призначення (т. 1, а.с.78). Таким чином, земельну ділянку площею 0, 51 га, яку надано в оренду ПП [PERSON] на підставі договору оренди від 20.06.2003 року, який зареєстровано в Якимівському районному відділі земельних ресурсів 01.07.2003 року за № 19 віднесено до земель рекреації на підставі вказаного проекту відведення земельної ділянки ПП [PERSON] для розміщення бази відпочинку. Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення (т. 1, а.с.66-67). Вказане підтверджується також інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 14.03.2018 № 0-8-0.36-690/115-18 (т.1, а.с.64). Пунктом 1.1 п. 1 рішення сесії Кирилівської селищної ради № 15 від 25.02.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для дачного будівництва» надано згоду [PERSON] на передачу у власність земельної ділянки для дачного будівництва (т. 1 а.с.79). Передача вказаної ділянки здійснюється на підставі відповідних заяв громадян та за рахунок земельної ділянки площею 0, 51 га, яка була надана в оренду ПП [PERSON] на підставі договору оренди від 20.06.2003 року (т. 1, а.с.40). З урахуванням вказаного вище рішення сесії Кирилівської селищної ради, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 №27 затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва в [ADDRESS] (т. 1 а.с.80). На підставі вказаного рішення відділом Держкомзему у Якимівському районі Запорізької області 03.08.2010 [PERSON] видано державний акт ЯК №900395 на право власності на земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, про що у Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю вчинено запис №011026400374 (т. 1 а.с.29). Сторонами не оспорюються встановлені судом обставини щодо прийняття Кирилівською селищною радою оскаржуваного прокурором рішення від 18.05.2010 № 27 ««Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам для дачного будівництва»», п.п. 1.4 пункту 1, п.п. 2.4 пункту 2 якого затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва, розташовану в [ADDRESS] . У послідуючому 23.02.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0, 0200 га з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102, що розташована за адресою: [ADDRESS] .Вказаний договір 23.02.2016 посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Левченко В.В. та зареєстровано у реєстрі за № 416. Відповідно до п. 2 вказаного договору земельна ділянка з кадастровим номером 2320355400:11:002:0102 відноситься до категорії земель - землі рекреаційного призначення, вид використання - для індивідуального дачного будівництва (а.с.60-61). Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2018 власником земельної ділянки кадастровий номер 2320355400:11:002:0102 на цей час є [PERSON] (а.с.42). Зазначене рішення Кирилівської селищної ради, в частині затвердження технічної документації із землеустрою та надання у власність земельної ділянки [PERSON] , прийнято з порушеннями вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Відповідно і подальше відчуження земельної ділянки, отриманої у власність з порушенням вимог законодавства, є незаконним з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що вказана земельна, яка надана у власність [PERSON] , розташована на відстані 205 метрів від урізу води Азовського моря. Згідно відомостей, що містяться в листі начальника відділу у Якимівському районі Держгеокадастру №0-8-0.36-690/115-18 від 14.03.2018 року, земельну ділянку площею №0,51га, надану в оренду ПП [PERSON] для розміщення бази відпочинку на Косі Федотовій на підставі розпорядження Запорізької обласної адміністрації №73 від 27.02.2003 року. На вказану земельну ділянку розроблений проект відведення земельної ділянки ПП [PERSON] для розміщення бази відпочинку за рахунок земель запасу Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області. До земель рекреації зазначена ділянка віднесена відповідно до проекту відведення земельної ділянки ПП [PERSON] Переведення земель із пасовищ до земель рекреації передбачено зазначеним проектом відведення. Проект відведення отримав позитивний висновок державної землевпорядної експертизи від 21.02.2003 року №215. Зазначений проект був розглянутий Запорізькою ОДА та наданий в оренду ПП [PERSON] для розміщення бази відпочинку розпорядженням №73 від 27.02.2003 року (т. 1 а.с.64). Згідно відповіді Кирилівського селищного голови №428 від 19.03.2018 року, на даний час проект землеустрою із встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на території смт Кирилівка виготовлений та знаходиться в міністерстві екології та природних ресурсів України, для його погодження згідно чинного законодавства (т. 1, а.с. 77). Отже, межі прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів на сьогоднішній день не є погодженими у будь-якому визначеному розмірі, а також не визначені вони селищною радою у містобудівній документації. Якщо брати до уваги лише відомості Генерального плану і схеми функціонування зонування смт. Кирилівка Якимівського району, яким керуються всі компетентні органи та яким надано повноваження на надання висновків при виділенні земельних ділянок у власність, то порушень при виділенні спірної земельної ділянки щодо дотримання вимог містобудівної документації не вбачається. Згідно з положенням ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина 2 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Та чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Відповідно до ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст. 60, 62 ЗК України та ст.ст. 1, 88, 90 ВК України. Так, згідно зі ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у межен-ний період) шириною: розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації; уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Крім того, за положеннями ч. 4 ст. 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно з п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст.ст. 50, 54 Закону України «Про землеустрій». Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони, визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Прокурор просить також повернути земельну ділянку до територіальної громади. При цьому, суд вважає, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції порушені не будуть, оскільки нею гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Тому для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За правилами ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим суб`єктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Верховний Суд України у справі № 6-1376ц16 дійшов висновку, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється у зв`яку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. У тій справі касаційний суд встановив, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.Такі висновки ВП ВС постановою від 30.05.2018р. у справі № 469/1393/16 підтримані та Велика палата не знайшла підстав для відступу від них. Враховуючи пряму заборону наведеними вище нормами законів фізичним особам мати у власності земельні ділянки прибережних захисних смуг вздовж морі та лиманів, є очевидним допущене порушення, у якому суспільний інтерес має в такому разі найвищий пріоритет та підлягає захисту у обраний позивачем спосіб. З огляду на викладене, п.п. 1.4 п.1, п.п. 2.4 п.2 рішення сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 № 27, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, яку надано у власність [PERSON] для індивідуального дачного будівництва в [ADDRESS] суперечать законодавству, порушують інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є підставою для визнання його незаконним в судовому порядку. Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативне визначеній смузі від урізу води. Відповідно до ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд.Тобто, чинним законодавством передбачено можливість здійснення будівництва у прибережних захисних смугах лише певних, визначених законодавством, об`єктів та визначеними суб`єктами. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» спеціально уповноваженими державними органами управління в галузі охорони навколишнього природного середовища і використання природних ресурсів є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, його органи на місцях. Відповідно до ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд. Передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить нормам ст.ст.59,83,84 ЗК України. Таким чином, фізичні та юридичні особи, в тому числі й відповідачі у справі, не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень . Верховний Суд України у справі №6-1376ц16 дійшов висновку, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності:воно здійснюється на підставі норми ст.388ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Висновки суду , також узгоджуються з висновками Верховного суду по справі № 469/13493/16-ц, провадження 14-71цс18 ( Постанова від 30 травня 2018 Р.) та рішенням ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року., де на підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (п. 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця.В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю». ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Вирішуючи питання про поновлення строку позовної давності, суд вважає наступне: Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цей строк починає перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). Таким чином, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний суд в своїй постанові від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14 зазначив, що «норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача». Верховний суд України в своїй постанові від 13 травня 2015 р. у справі № 3-126гс15 зазначає: «оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо передачі земель лісового фонду у постійне користування, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави. дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор» Відповідно розпорядження Запорізької обласної державної адміністрації від 20.08.2008 р. за № 314 «Про організацію моніторингу розпоряджень голів районних державних адміністрації», копії розпоряджень( що є предметом позову) надавались до Запороізької облдержадміністрації. На підставі розпорядження голови Запорізької ОДА № 402 від 27.10.2008 р. вищевказане розпорядження № 314 від 20.08.2008 р. втратило чинність ( а.с.143-144) Пунктом 4 вищевказаних розпоряджень Головному управлінню земельних ресурсів у Запорізькій області було рекомендовано в межах повноважень організувати якісний аналіз розпоряджень голів адміністрацій. Відповідно до повідомлення Запорізької обласної державної адміністрації їм небуло відомо про рішення, що є предметом позову (а.с. 155-156). Так, зокрема, що воно було прийнято з істотними порушеннями вимог земельного та водного господарства та з перевищенням повноважень щодо передання у власність земель прибережної захисної смуги. Місцевій прокуратурі про наявність порушень вимог земельного законодавства при прийнятті спірного рішення сесії Кирилівської селищної радою стало відомо у 2017 році у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 02.12.2016 під №42016080000000410 за ч. 2 ст. 364 КК України. Так, технічна документація та державний акт на земельну ділянку, надану у власність [PERSON] , вилучено 19.01.2017 у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження на підставі відповідної ухвали слідчого судді, що підтверджується інформацією відділу Держгеокадастру у Якимівському районі від 24.01.2018 № 0-8-0.36-100/115-18, відповідною ухвалою суду та протоколом обшуку від 19.01.2017. При опрацюванні даних Публічної кадастрової карти України, опрацюванні Схеми відстані земельних ділянок від урізу води Азовського моря, виготовленої та наданої до місцевої прокуратури КП «Градпроект», отриманні відповідних документів з відділу Держгеокадастру у Якимівському районі (копії державних актів на право приватної власності на землю, проектів відведення земельних ділянок) з`ясовано, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 205 м від урізу води Азовського моря та відповідно розташована у межах нормативне визначеної прибережної захисної смуги. Запис в журналі реєстрації вихідної документації Кирилівської селищної ради щодо скерування оспорюваного рішення сесії до органів прокуратури, на який посилається Кирилівська селищна рада як на підтвердження факту обізнаності місцевого прокурора про наявність оскаржуваного рішення сесії, не є належним та. допустимим у розумінні ЩІК України доказом отримання вказаного рішення органами прокуратури. Крім того, відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 05.07.2018 № 1172, яка долучена до позову, у засіданні сесії Кирилівської селищної ради від 18.05.2010 представник прокуратури участі не приймав, що підтверджується протоколом засідання сесії, інформація про отримання органами прокуратури рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 відсутня. Таким чином, самим відповідачем підтверджено факт відсутності інформації про обізнаність прокурора щодо наявності оскаржуваного рішення сесії. При цьому, незаконність рішення сесії Кирилівської селищної ради № 27 від 18.05.2010 можливо було встановити лише системним аналізом відповідних документів. У силу ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропуіцення строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. До таких об`єктивних обставин слід віднести наступне. З моменту створення органів прокуратури України (1991 рік) та по теперішній час жодною нормою закону органи прокуратури не наділялися дискреційними повноваженнями щодо перевірки вимог земельного законодавства. Для цього законодавцем створювалися відповідні контролюючі органи (Держземінспекція, Держінспекція сільського господарства, Держекоінспекція, Держгеокадастр), які в період законодавчих змін, в т.ч. щодо їх повноважень, упродовж 2009-2016 років не змогли встановити порушень ст.ст. 88, 90 Водного кодексу України, ст.ст. 59, 60 Земельного кодексу України. Разом з цим, лише органи прокуратури змогли встановити порушення земельного та водного законодавства в діях Кирилівської селищної ради, чому передувало отримання та аналіз прокуратурою значної кількості документів та картографічних матеріалів, залучення спеціалістів у сфері геодезії, а також опрацювання законодавчої бази (починаючи з 2009 року) та судової практики. Окрім того, відбулися зміни у законодавстві, котре визначає строки позовної давності за позовами про визнання недійсними актів органів державної влади (на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень в 2009 році згідно приписів п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Відповідно до п. 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011, що набрав чинності 15.01.2012, п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України виключено. В той же час, пунктом 5 розділу II Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону України передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи). Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст. ст. 81, 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд на підставі належних та допустимих доказів має обов`язково встановити; зокрема, фактичні дані щодо додержання строків позовної давності або їх пропущення з поважних причин. Вказане свідчить, про наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від прокурора підстав унеможливлювали або істотно утруднювали виявлення раніше порушень законодавства, та як наслідок, своєчасне подання відповідного позову, що підтверджується матеріалами справи, а тому причини пропущення строку позовної давності прокурором є поважними. На цих підставах, суд дійшов висновку про те, що позов прокурора необхідно задовольнити. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Так, органом прокуратури при поданні позову було сплачено судовий збір у сумі 5286 гривень (том 1, а.с. 2) та у зв`язку з задоволенням позову ці витрати органу прокуратури слід компенсувати за рахунок відповідачів, стягнувши по 1762 гривні з кожного.

Outcome: approved