Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

17 жовтня 2019 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської Ради, 3-тя особа - Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив наступне. На підставі Договору купівлі - продажу квартири, який був посвідчений Заступником Генерального директора - на\-чальником юридичного відділу Товарної біржі "Українська, біржа Десятинна" Г.С.Сиволобовою 01.12.1995 року за № І/8839-А/2425, [PERSON] та [PERSON] , була придбана 2-х кімнатна кв. [ADDRESS] . Право власності на цю квартиру в рівних долях було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996р. за № 3940. Вищезазначена квартира є 2-х кімнатною, загальна площа квартири - 45,00кв.м., жила - 29,50кв.м. В квартирі зареєстровані дві особи. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 07 жовтня 2019 року він звернувся із заявою про прий\-няття спадщини після смерті матері до П`ятнадцятої Київсь\-кої державної нотаріальної контори, де і була заведена спадкова справа за № 5424. Надав нотаріусу копію Договору купівлі - продажу спірної квартири, оскільки не знайшов вдома ори\-гіналу цього Договору /тобто оригінал Договору втрачений/. Отримати дублікат Договору купівлі-продажу спірної квартири він не може, оскільки вищезазначена Товарна біржа "Українська біржа Десятинна" зараз не існує. Відповідно до Інформаційної довідки від 10.09.2019ро за № КВ-20І9 № 35036 КП КМП «Київське міське бюро технічної інформації» підтвердило, що кв. [ADDRESS] на праві власності зареєст\-рована за [PERSON] та [PERSON] . Зважаючи на викладене позивач просив : визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] на Ѕ квартири [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] , тобто визнати за мною, [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] (загальна площа квартири 45,00 кв.м., жила - 29,50 кв.м.). Протягом судового розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримували в повному обсязі. У судове засідання представник відповідача Київської міської ради не з`явився, до суду представником подано відзив, в якому зазначив, що покладається на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства. Також, представником подано заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.79-81). У судове засідання представник третьої особи Головного територіального управління юстиції в м. Києві не з`явився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, надавши письмові пояснення, в яких зазначив, що покладається на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства . Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу в порядку заочного провадження. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу квартири, який був посвідчений Товарною біржею «Українська, біржа Десятинна» 01.12.1995 року за № 1/8839-А/2425, [PERSON] та [PERSON] , була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на цю квартиру в рівних долях було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.01.1996р. за № 3940. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 26.10.1986 року матір`ю [PERSON] зазначено [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] 07 травня 1987 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюбу (актовий запис № 210 від 07 травня 1087 року) прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 05 вересня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою про прий\-няття спадщини після смерті матері до П`ятнадцятої Київсь\-кої державної нотаріальної контори. 05 вересня 2019 року П`ятнадцятою Київсь\-кою державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] - справа № 1074/2019. Заяв інших спадкоємців матеріали спадкової справи не містять. Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої Київсь\-кої державної нотаріальної контори Прядко Т.А. від 07 жовтня 2019 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю у спадкоємця необхідних документів. Відповідно до Інформаційної довідки від 10.09.2019ро за № КВ-20І9 № 35036 КП КМП «Київське міське бюро технічної інформації» підтвердило, що кв. [ADDRESS] на праві власності зареєст\-рована за [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Матеріали справи містять фотокопію Свідоцтва про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Згідно довідки Деснянського УПГУНП у місті Києві від 02.09.2020 року за результатами перевірки по заяві громадянки [PERSON] щодо факту відсутності документів ознак злочину виявлено не було. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У відповідності до ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Суд визначив, що предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт, що в тому числі унеможливлює оформлення спадщини. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. А у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Стаття 1297 ЦК України встановлює обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. А відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, видача свідоцтва про право власності на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30.05.2008 ро «Про судову практику у справах про спадкування»: «Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження». Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1222 Цивільного кодексу України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 цього Кодексу спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Згідно із статтею 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Даючи юридичну оцінку поясненням, та зібраним по справі доказам, враховуючи те, що позивач у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлої матері але у зв`язку з тим, що Договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений Товарною біржею «Українська, біржа Десятинна» 01.12.1995 року за № 1/8839-А/2425 був втрачений, не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному. На підставі викладеного

Outcome: approved