Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

22.10.2020 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до засновника газети «Візит Венал» Громадської організації «Нікопольський край», видавника газети «Візит Венал» Приватне підприємство «Визит Венал Нікопольський край» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації (а.с.3-6). В обґрунтування позову позивач послався на наступні обставини. Газета «Візит Венал» є зареєстрованим друкованим засобом масової інформації місцевої сфери розповсюдження (Нікопольського краю). Газета «Візит Венал» не має статусу юридичної особи. [INFO] в газеті «Візит Венал» [NUMBER] тиражем в кількості 14500 примірників в містах Нікополь, Покров, Марганець і Нікопольському районі, згідно замовлення 333 на сторінці 2 в рубриці «Тільки факти» була оприлюднена стаття «[INFO]» без зазначення автора. В даній статті зазначено: перша колонка сьомий абзац «Отже, жодного майнового сертифіката станом на середину 2008 року видано не було. І це через 8 років після реорганізації КСП ім. Карла Маркса.»; перша колонка восьмий абзац: «А ошукані пайщики колишнього КСП ім. Карла Маркса, у свою чергу, теж пішли до суду шукати правду - просити визнання недійсним реформування цього КСП. Дійшли до суду вищої інстанції. Було це ще на початку 2000-х років. Але рішення по справі немає й досі»; друга колонка передостанній абзац: «…На сьогодні реальні майнові сертифікати отримали лише 5 колишніх членів КСП ім. Карла Маркса. І все! Але, попри цю обставину під заставу майну підприємства, яке підлягало розпаюванню, був оформлений кредит у банку. Що суперечить здоровому глузду і нормам чинного законодавства України. Як банк міг взяти у заставу майно, на яке у позичальника немає права власності? Може, колись правоохоронні органи з`ясують це». Інформація наведена у статті безпосередньої стосується особи позивача - [PERSON] . Вказав, що розповсюджена в газеті інформація щодо начебто реформування КСП ім. Карла Маркса, головою якого я дійсно був, і в реформуванні якого брав участь, з порушеннями законодавства є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, надуманою та безпідставною, містить відомості про події та обставини, які не існували взагалі, її поширення ганьбить та принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як колишнього голови КСП ім. Карла Маркса та засновника Приватного підприємства «Пектораль», яке є правонаступником КСП ім. Карла Маркса, дискримінує в очах друзів, жителів м. Нікополь і Нікопольського району, інших громадян. По-перше, посилаючись на звернення «ошуканих пайщиків колишнього КСП ім. Карла Маркса» до суду для визнання недійсним реформування цього КСП, автор статті не наводить конкретних даних про рух судової справи, її номер, найменування сторін спору, рішення, ухвалене по такій справі. По-друге, інформація, що майнові сертифікати при реформуванні КСП ім. Карла Маркса отримали лише п`ять колишніх членів КСП ім. Карла Маркса, є недостовірною, загальна кількість пайщиків майнового фонду складає 1071 особи. По-третє, майно, що не підлягає паюванню, було передано на баланс підприємства-правонаступника ПП «Пектораль» з правом розпорядження даним майном, у тому разі, внесення під заставу при кредитуванні. Інформація, наведена в статті, є недостовірною, оскільки в ній стверджується про вчинення позивачем протиправних дій, проте така інформація не підтверджена жодним обвинувальним вироком чи іншим судовим рішенням. Вважає, що інформація є фактичним твердженням негативного характеру щодо нього, поширення зазначеної інформації невизначеному колу осіб мали на меті опорочення честі і гідності та ділової репутації його-позивача як колишнього голови КСП ім. Карла Маркса, засновника ПП «Пектораль», депутата Нікопольської районної ради в період з 1994 по 2010 роки та як громадянина України. Зазначив, що він-позивач є відомою особою в Нікопольському регіоні, здійснює підприємницьку діяльність в агропромисловому секторі на посаді директора ТОВ «Мамаївський агропромисловий комбінат», через що має багато чисельні ділові відносини з підприємствами сільськогосподарської галузі. На підставі наведеного, просить визнати недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, що міститься в статті «[INFO]», опубліковану [INFO] в газеті «Візит Венал» [NUMBER]; зобов`язати солідарно відповідачів спростувати недостовірну та таку, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації, інформацію шляхом опублікування в газеті « Візит Венал » повідомлення наступного змісту на другій сторінці тиражем не менше 14500 примірників: «Спростування. Шановні читачі! Газета « Візит Венал » спростовує недостовірну інформацію, поширену газетою [INFO] у випуску [NUMBER] на другій сторінці газети, щодо звинувачень [PERSON] в порушенні закону під час реформування КСП ім. Карла Маркса» та шляхом розміщення в газеті «Візит Венал» повідомлення про ухвалене по справі судове рішення із публікацією його тексту, у триденний строк з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 3363,20 грн. сплаченого судового збору та 3000, 00 грн. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу № 182/6025/20 було передано у провадження судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Багрової А.Г. (а.с.30). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2020 року (суддя Багрова А.Г.) (а.с.31) відкрито провадження по справі, вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження. Вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строки та вимоги для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Копії вказаної ухвали були направлені сторонам (а.с.32,33,34). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.11.2020 року відвід судді Багровій А.Г., заявлений директором ПП „Визит Венал Нікопольський край", задоволено; цивільну справу № 182/6025/20 провадження № 2/0182/2729/2020 передано на розгляд іншому судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, який визначається у порядку, встановленому ст.33 ЦПК України (а.с.51-52). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу № 182/6025/20 було передано у провадження судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцької-Шаховал І.О. (а.с.57). 30.11.2020 року до суду від Приватного підприємства «Визит Венал Нікопольський край» надійшов відзив на позовну заяву з додатками (а.с.58-66), згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вказав, що вірним найменуванням є Приватне підприємство «Визит Венал Нікопольський край», що відповідач 2 не займається видавництвом газети «ВізитВенал», а тому вимоги до відповідача 2 є безпідставними, такими що заявлені до неналежного відповідача. Також зазначили, що стаття «[INFO]» не містить звинувачень громадянина [PERSON] в порушенні закону під час реформування КСП ім. Карла Маркса. Редакція газети аналізує документи, з якими ознайомилась, розмірковує над їх змістом та ставить по суті навіть риторичні запитання. Тобто стаття містить оціночні судження з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів, зокрема, сатири. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцької-Шаховал І.О. від 08.12.2020 року (а.с.77-78) задоволено самовідвід судді Кобеляцької - Шаховал І.О. у справі і передано справу до канцелярії Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для визначення судді, відповідно до вимог ст.33 ЦПК України. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано у провадження судді Рибакової В.В. (а.с.82). Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Рибакової В.В. від 15.12.2020 року (а.с.83-84) прийнято в провадження цивільну справу № 182/6025/20, провадження № 2/0182/2729/2020, ухвалено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповіді на відзив позивачем не подано. Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України). Оскільки відповідно до положень ЦПК України розгляд вказаної справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК (в редакції закону 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.45-47), власником Приватного підприємства «Визит Венал Нікопольський край» (ПП «ВИЗИТ ВЕНАЛ НІКОПОЛЬСЬКИЙ КРАЙ») код ЄДРПОУ - 42112151, значиться [PERSON] , керівником - [PERSON] . Згідно Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності (а.с.67), засновником газети «ВИЗИТ ВЕНАЛ Нікопольський край» значиться Громадська організація «Нікопольський край», код ЄДРПОУ - 39169370. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.20-25,68-70), в газеті «Визит Венал» [NUMBER] від [INFO] тиражем 14500 примірників, згідно замовлення 333 на сторінці 2 в рубриці «Тільки факти» була оприлюднена стаття «[INFO]» без зазначення автора. В даній статті зазначено наступне: перша колонка сьомий абзац «Отже, жодного майнового сертифіката станом на середину 2008 року видано не було. І це через 8 років після реорганізації КСП ім. Карла Маркса.»; перша колонка восьмий абзац: «А ошукані пайщики колишнього КСП ім. Карла Маркса, у свою чергу, теж пішли до суду шукати правду - просити визнання недійсним реформування цього КСП. Дійшли до суду вищої інстанції. Було це ще на початку 2000-х років. Але рішення по справі немає й досі.»; друга колонка передостанній абзац: «…На сьогодні реальні майнові сертифікати отримали лише 5 колишніх членів КСП ім. Карла Маркса. І все! Але, попри цю обставину під заставу майна підприємства, яке підлягало розпаюванню, був оформлений кредит у банку. Що суперечить здоровому глузду і нормам чинного законодавства України. Як банк міг взяти у заставу майно, на яке у позичальника немає права власності? Може, колись правоохоронні органи з`ясують це.». Як вбачається з позову, інформація наведена у статті безпосередньої стосується особи позивача - [PERSON] , який за його посиланням у позові є колишнім головою КСП ім. Карла Маркса, засновником ПП «Пектораль», депутатом Нікопольської районної ради в період з 1994 по 2010 роки, директором ТОВ «Мамаївський агропромисловий комбінат», відомою особою в Нікопольському регіоні, яка здійснює підприємницьку діяльність в агропромисловому секторі. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спору про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Враховуючи положення ст.9 Конституції України, та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції і прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», безумовному застосуванню при вирішенню цього спору підлягають положення п.1 ст.10 вказаної Конвенції, за якими кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Зокрема, суд враховує основоположні принципи в цій сфері, наведені Європейським судом з прав людини у рішенні від 10 серпня 2006 року за результатами розгляду справи «Ляшко проти України» (Заява № 21040/02): (a) свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denemark, рішення від 23 вересня 1994, Series A no. 298, р. 23, п. 31; Janowski v. Poland [GC], no. 25716/94, п. ЗО, ECHR 1999-I; Nilsen and Johnen v. Norway [GC], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobo v. Spain, no. 39293/98, п. 43, 29 лютого 2000). (b) Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов`язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов`язком і відповідальністю, щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (див. De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports 1997-I, рр. 233-34, п. 37 та, mutatis mutandis, Cumpana and Mazare v. Romania [GC], no. 33348/96, пп. 92-110, ECHR 2004-...). Це не тільки завдання преси - поширювати подібну інформацію та ідеї - суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль "вартового пса демократії" (див. Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992, Series A no. 239, р. 27, п. 63). Стаття 10 захищає не тільки ідеї як такі або висловлену інформацію, а також форму, в якій їх подано (див. Oberschlick v. Austria (no. 1), рішення від 23 травня 1991, Series A no. 204, р. 25, п. 57). Свобода журналістських висловлювань також припускає певний ступінь перебільшення чи навіть провокації (див. Prager and Oberschlick v. Austria, рішення від 26 квітня 1995, Series A no. 313, р. 19, п. 38, and Thoma v. Luxemburg, no. 38432/97, пп. 45 та 46, ECHR 2001-III). (с) Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію ( 995_004 ). Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об`єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42). (d) Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб. Проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (див. Janowski, процитоване вище, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, п. 48, ECHR 2002-II). (e) Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (див. Lingens, cited above, р. 28, п. 46). (f) Природа та суворість покарання також є факторами, які слід брати до уваги під час визначення пропорційності втручання (cf, Ceylan v. Turkey [GC], no. 23556/94, п. 37, ECHR 1999-IV та Tammer v. Estonia, no. 41205/98, п. 69, ECHR 2001-I). Більше того, домінуюча позиція, яку посідає Уряд, змушує його більш зважено вдаватися до кримінальних проваджень, зокрема в тих випадках, коли є змога вдатися до інших засобів у відповідь на невиправдані нападки чи критику його противників чи ЗМІ. Однак вжиття на власний розсуд заходів, навіть кримінальних за природою, що покликані належним чином (але не надмірно) реагувати на дифамаційні звинувачення, що позбавлені підстав чи недобросовісно сформульовані, залишається правом органів влади відповідної держави як гарантів громадського порядку (див. Castells v. Spain, рішення від 23 квітня 1992, Series A no. 236, п. 46). Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України). Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Доведення того, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини мають використовуватися як джерела права. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішеннях по справах Лінгенс проти Австрії (п. 46) від 18.07.1986 та «Українська Пресс-Група» проти України (п. 41) від 29.03.2005. Тобто, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст. 30 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, у рішенні від 07.12.1976 у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства», Європейський Суд з прав людини зазначив і знову підкреслив у п. 41 свого рішення від 08.07.1986 у справі Лінгенс проти Австрії, що свобода вираження поглядів, гарантована ч. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Також, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких лідерів. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів, вчинків, висвітлення приватного життя, і повинні це усвідомлювати. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Крім того, необхідно зауважити й на тому, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). Аналогічні мотиви навів Верховний суд у Постанові від 27.05.2020 року по справі № 537/5625/17, провадження № 61-48617св18. А саме, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлене законом. Згідно ч.ч.2,4 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено ЦПК України. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Наявна в матеріалах справи копія рішення Нікопольського міськрайонного осуду Дніпропетровської області від 17.10.2018 року по справі №182/6984/13-ц, виготовлене з Єдиного державного реєстру судових рішень, з якого неможливо встановити прізвище, ім`я, по батькові осіб відносно яких винесено рішення, тому суд вказане рішення до уваги не приймає (а.с.7-13). Ознайомившись зі змістом статті «[INFO]» без зазначення автора, що була розміщена в газеті « Визит Венал » (російською мовою) № [NUMBER] від [INFO] тиражем 14500 примірників, згідно замовлення [NUMBER] на сторінці 2 в рубриці «Тільки факти», суд звертає увагу на стиль у який викладена дана інформація, її зміст, та приходить до висновку, що вказані вислови та стилістика викладення вказаної інформації не дають підстав вважати такі вислови фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, вираженням суб`єктивної думки і поглядів, направлених на критичну оцінку певних дій, які не підлягають спростуванню. Крім того, доведення правдивості суджень, є обмеженням вираження поглядів. Таким чином у задоволенні позовних вимог щодо визнання недостовірною і такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, що міститься в статті «[INFO]», опубліковану [INFO] в газеті «Визит Венал» (російською мовою) № [NUMBER] , слід відмовити. Так як в цих вимогах позивачу відмовлено, то не підлягають задоволенню і вимоги позову про зобов`язання відповідачів спростувати зазначену інформацію, які тісно пов`язані з вимогами, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю. На останній сторінці газети « Визит Венал » [NUMBER] від [INFO] зазначено наступну інформацію (на російській мові): редактор [PERSON] , учредитель: ОО «Никопольский край», издатель: ЧП «Визит Венал Никопольский край». Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними посилання відповідача у відзиві (а.с.58-66) на те, що ПП «Визит Венал Никопольский край» не є належним відповідачем, а тому не бере їх до уваги. В матеріалах справи наявна копія Договору №70 про надання правової допомоги від 14.08.2020 року, укладеного між адвокатом Крихта А.А. та [PERSON] (а.с.14-15), копія Акта №1 приймання-передачі наданих послуг за договором №70 від 14.08.2020 року про надання правової допомоги від 17.08.2020 року (а.с.16), копія Акта №2 приймання-передачі грошових коштів за договором №70 від 14.08.2020 року про надання правової допомоги від 17.08.2020 року (а.с.17), згідно яких за надання правової дороги позивачем сплачено 3000, 00 грн. Так як позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, то у відповідності до ст.141 ЦПК України, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір та витрати позивача на правничу допомогу.

Outcome: dismissed