Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 02.02.2018 року до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107», третя особи, які на заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровська міська рада, Білгород-Дністровська районна державна адміністрація про зобов`язання вчинити дії. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що він є інвалідом війни 1 групи та ветераном війни, згідно п.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та має право на безоплатний проїзд, таке право має також особа, яка його супроводжує. Однак, дане право позивача неодноразово порушувалось відповідачем ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107», тим, що позивачу не видавали пільговий квиток для особи, яка його супроводжує у касі відповідача. У зв`язку зі станом здоров`я, позивач зазначає, що змушений часто проходити медичні обстеження у військовому шпиталі №411 у м. Одеса, тому неодноразово звертався до відповідача зі зверненнями про усунення порушень його прав, однак відповіді так і не отримав, тому вимушений звертатися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів та згідно позовних вимог просить суд: - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» надати відповідь на свою заяву від 29.05.2017 року; - зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» дотримуватись вимог п.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та надавати особі, яка супроводжує інваліда війни 1 групи квиток на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільного транспорту загального користування в сільській місцевості та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньообласних та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання особи. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак адвокат Волощук Т.В., яка діє в його інтересах надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» не з`явився, проте надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки з заявою від 29.05.2017 року до відповідача позивач не звертався, та автостанція за зазначеною у позовній заяві адресою у Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» відсутня, окрім того, відповідач не обслуговує міські маршрути, а відповідно до роз`яснень Департаменту соціального захисту населення Одеської обладміністрації вих.№18-17-1907/8664 від 15.05.2015 року зазначено, що право безоплатного проїзду в автомобільному транспорті міжміського та внутрішньо обласного сполучення мають право: - учасники бойових дій; - інваліди війни; - діти з багатодійних сімей; - а також інваліди, діти-інваліди та особи, що супроводжують інвалідів 1 групи або дітей інвалідів (50% з 1 жовтня по 15 травня). В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровська міська рада не з`явився, однак надав відзив, згідно якого просив прийняти законне та обґрунтоване рішення відповідно до чинного законодавства. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Білгород-Дністровська районна державна адміністрація не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] є інвалідом 1 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням [NUMBER] , виданого 15.04.2010 року Білгород-Дністровським управлінням праці та соціального захисту населення. Згідно заяви свідка [PERSON] від 12.09.2017 року, копія якої міститься в матеріалах справи, 07.02.2017 року на залізничному вокзалі м. Білгород-Дністровський позивачу [PERSON] було відповлено представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» у видачі безкоштовного квитка для супроводжуючої його дружини. На звернення позивача до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Білгород-Дністровської міської ради позивачу [PERSON] було надано відповіді від 20.02.2017 року, 09.03.2017 року, 22.03.2017 року, 20.11.2017 року, де позивачу було підтверджено його право на безоплатний проїзд та безоплатний проїзд для особи, яка його супроводжує в автобусному міжміському та приміському сполученні. Також згідно відповіді Білгород-Дністровської районної державної адміністрації №Е-980/5734 від 30.11.2017 року та Білгород-Дністровської районної ради №03-08/616 від 01.12.2017 року підтверджене право позивача [PERSON] та особи, що його супроводжує на безкоштовний проїзд автобусному міжміському та приміському сполученні. Відповідно до листа відповідача ТОВ «АТП 15107» від 23.04.2019 року №71, договір про перевезення пільгових категорій громадян між відповідачем та Білгород-Дністровською міською радою відсутній. 29.05.2017 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «АТП 15107» з заявою щодо забезпечення виконання його права на безоплатний проїзд, однак відповіді так і не отримав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Як зазначено в ч. 1 ст. 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Відповідно до п. 2 ч. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію. Як зазначено в п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації,\~які володіють\~інформацією про\~особу,\~зобов`язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Як зазначено\~в ч.\~2\~ст.\~23\~Закону України\~«Про доступ\~до публічної\~інформації»,\~запитувач має\~право оскаржити: 1)\~відмову в\~задоволенні запиту\~на інформацію; 2)\~відстрочку задоволення\~запиту на\~інформацію; 3)\~ненадання відповіді\~на запит\~на інформацію; 4)\~надання недостовірної\~або неповної\~інформації; 5)\~несвоєчасне надання\~інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до\~статті 15\~цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Як вбачається з матеріалів справи, заява позивача [PERSON] подана ним до відповідача ТОВ «АТП 15107» 29.05.2017 року повністю відповідає вимогам ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» однак відповідь на неї у передбачений законодавством термін позивач не отримав. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача, що позивачем не подавалась заява до ТОВ «АТП 15107» 29.05.2017 року, адже копія даної заяви міститься в матеріалах справи. Отже, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині зобов`язання відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» надати відповідь на заяву позивача [PERSON] від 29.05.2017 року підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» дотримуватись вимог п.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та надавати особі, яка супроводжує інваліда війни 1 групи квиток на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільного транспорту загального користування в сільській місцевості та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньообласних та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання особи, суд зазначає наступне. Згідно\~ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України\~встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Цією ж нормою\~Основного Закону України\~держава узяла на себе обов`язок забезпечення реалізації громадянами своїх конституційних прав. Частиною 1\~ст.46 Конституції України\~встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист у старості та у інших випадках, передбачених Законом. В\~статті 24 Конституції України\~зазначено, що кожному громадянину гарантуються рівні конституційні права і свободи та вони є рівними перед законом. Згідно ч.1\~ст.901 Цивільного кодексу України\~за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1\~ст.903 Цивільного кодексу України\~передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1\~ст.906 Цивільного кодексу України\~встановлено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами частини 1\~статті 908 Цивільного кодексу України\~передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ч.2\~ст. 908 Цивільного кодексу України). Частиною 1\~ст.910 Цивільного кодексу України\~передбачається, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Відповідно до ч.2.\~ст.910 Цивільного кодексу України\~укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів). Згідно\~ст.920 Цивільного кодексу України\~у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). Згідно\~ст.7 Закону України «Про транспорт»\~тарифи на транспортні послуги встановлюються відповідно до законодавства України. Рівень тарифів на транспорті визначається відповідно до нормативних витрат на одиницю транспортної роботи, рівня рентабельності та оплати податків. Розрахунки із споживачами послуг транспорту загального користування проводяться на основі чинних тарифів у порядку, визначеному кодексами (статутами) окремих видів транспорту та іншими актами законодавства України. Відшкодування збитків від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами Кабінету Міністрів України. Засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів регламентується\~Законом України «Про автомобільний транспорт», а саме ст. 29 даного Закону передбачає, що автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. У відповідності до вимог\~ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт», відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати. Статтею 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених\~Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 4 вказаного Закону встановлено, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду. Пільги інвалідам надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам", в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина-інвалід" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Статтею 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що інваліди, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів першої, групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда або дитину-інваліда), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня. Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. У відповідності до п.п.4, 5 ч.3\~ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору. Згідно ч.1\~ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів»\~за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Пунктом 3 ч.1\~ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього\~Закону\~та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Суд наголошує на тому, що згідно п.7 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з\~інвалідністю внаслідок\~ війни\~та прирівняним\~до них\~особам надаються,\~зокрема,\~такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Це право поширюється і на особу, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи. Оскільки позивач [PERSON] є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для веренанів війни інвалідів війни, до правовідносин, що склались між сторонами підлягає до застосування саме ця норма права. Позивача, в порушення норм\~Конституції України\~позбавлено його права як інваліда на отримання гарантованого державою безоплатного квитка для особи, яка його супроводжує шляхом обмеження такого права. За положеннями Преамбули та\~статті 1 Конституції України\~в країні проголошений принцип соціальної та правової держави. Приписами\~статті 3 Конституції України\~визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду. Згідно зі\~статтею 8 Основного Закону України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй.\~Конституція України\~є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції України\~гарантується. Тому принцип верховенства права є одним із головних принципів і господарського судочинства. В господарському судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини. Принцип верховенства права є одним із головних принципів і господарського судочинства. В господарському судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини. Відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~Конституцією\~або законом. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (п.3 ч.1\~ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні») У відповідності до положень ч.1\~ст.4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»\~дія цього\~Закону\~поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України в тому числі і на доступ до товарів та послуг. Відповідно до загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації (ч.1\~ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»). Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені\~статтею 5 цього Закону, забороняються. Особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом згідно ч.1 ст.14 вищевказаного Закону. Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду. Суд критично відноситься до тверджень представника відповідача ТОВ «АТП 15107», що у нього відсутня зареєстрована автостанція за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Вокзальна, буд.2, адже здійснення ним перевезень автобусами, які відправляються з автостанції за цією адресою, підтверджується матеріалами, які є у відкритому доступі в мережі Інтернет. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16\~статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту першого\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 55 Конституції України\~гарантовано право людини і громадянина на судовий захист. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.76 ЦПК України,\~доказами є будь-якідані,на підставіяких судвстановлює наявністьабо відсутністьобставин (фактів),що обґрунтовуютьвимоги ізаперечення учасниківсправи,та іншихобставин, які маютьзначення длявирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновкамиекспертів; показаннями свідків. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Статтею 77 ЦПК України, зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з викладеного суд вважає що відмовляючи позивачу [PERSON] у придбанні безкоштовного квитка за пільговою ціною, тим самим представник відповідача ТОВ «АТП 15107» поставив позивача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, оскільки позивач мав відповідний статус на придбання пільгового квитка для супроводжуючої його особи. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 15107» дотримуватись вимог п.7 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та надавати особі, яка супроводжує інваліда війни 1 групи квиток на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньообласних та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання особи є обґрунтованими, законними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Оскільки відповідно до п.9 ч. 1 Закону України «Про судовий збір», позивач звільний від сплати судового збору, з відповідача ТОВ «АТП 15107» підлягає до стягнення сума судового збору на користь держави у розмірі 704,80 грн. на виконання вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved