Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

02.02.2016р. позивач звернулась до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житлову кімнату 2-4, площею 17,3 кв.м. у житловому будинку літ. "А" по [ADDRESS], а також сарай літ. "Б", літню кухню літ. "З", душ літ. "Д" в порядку набувальної давності. В обгрунтування позовних вимог позивач вказала, що рішенням Центрального районного суду від 31.10.1988 року здійснено розподіл житлового будинку за адресою: [ADDRESS], в натурі, 27/50 частки виділено [PERSON], 23/50 в спільне користування [PERSON] та [PERSON] Позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] належить 23/100 частини, її син успадкував вказану частину від [PERSON], яка успадкувала цю частину від [PERSON] 54/100 частин будинку належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину та 23/100 на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] ніколи не мешкав у будинку, на спадщину він не претендував, будинком не цікавився, не брав участі в утриманні будинку, про спадкодавців не дбав. Син позивача [PERSON] проживав у будинку з 2002 року, проводив ремонт у квартирі, дбав про [PERSON], а потім про [PERSON], яка і залишила йому спадщину. Таким чином, починаючи з 1988 року [PERSON], а потім [PERSON], потім [PERSON], а потім позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіли та користувались чужим майном, яке належало [PERSON] утримували це майно, тому просить визнати за нею право власності на спірне майно за набувальною давністю. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі. Відповідач та його представник вказали, що не згодні із позовом, так як позивач та її син чинили перешкоди [PERSON], а потім відповідачу у користуванні спірним майном. Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідача та його представника, свідка [PERSON], оглянувши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 23/100 частки будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] /а.с. 20/. 54/100 часток вказаного житлового будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.09.2007 року після смерті [PERSON] /а.с. 49/, та 23/100 часток вказаного житлового будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.03.2016 року після смерті [PERSON] /а.с. 50/. При цьому рішенням Центрального районного народного суду м.Мимколаєва від 31.10.1988 року було здійснено розподіл житлового будинку в натурі та виділена окрема частка будинку в спільне користування [PERSON] (правонаступник [PERSON].), інша частина будинку - [PERSON] (правонаступник [PERSON].) та [PERSON] (правонаступники [PERSON], а в подальшому [PERSON].) /а.с. 7-11/. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05.11.2014 року, проведено реальний поділ 46/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] Співвласниці [PERSON] з ідеальною часткою 23/100 виділено: літ. «А» житловий будинок: 2-1 кухня - площею 9,1 кв.м., інвентарна вартість 6631 грн., 2-2 ванна - площею 2,4 кв.м., інвентарна вартість 1749 грн., 2-3 житлова - площею 9,5 кв.м., інвентарна вартість 6923 грн. Всього загальною площею 21,0 кв.м, в тому числі житлова 9,5 кв.м., інвентарна вартість складає - 15303 грн. З надвірних будівель: літ. «И» - літня кухня (67/100), інвентарна вартість 9659,5 грн., 1-замощння (1/4), інвентарна вартість 484,25 грн., №2 водний кран (1/4), інвентарна вартість 175,5 грн., №3 басейн (1/4), інвентарна вартість 118,5 грн., №5 ворота (1/4), інвентарна вартість 476,25 грн. Інвентарна вартість складає - 10914 грн. Співвласнику [PERSON] з ідеальної часткою 23/100 виділено: літ. «А» житловий будинок: 2-4 житлова - площею 17,3 кв.м., інвентарна вартість 12607 грн. Всього загальна площа складає - 17,3 кв.м, в тому числі житлова - 17,3 кв.м. Інвентарна вартість складає - 12607 грн. З надвірних будівель: літ. «Б» - сарай (42/100), інвентарна вартість 1178 грн., літ. «Г» - вбиральня (1/2), інвентарна вартість 428 грн., літ. «Д» - душ, інвентарна вартість 649 грн., літ. «З» літню кухню, інвентарна вартість 5443 грн., літ. «И» літня кухня (33/100), інвентарна вартість 4657,50 грн., 1-замощння (1/4), інвентарна вартість 484,25 грн., №2 водний кран (1/4), інвентарна вартість 175,5 грн., №3 басейн (1/4), інвентарна вартість 118,5 грн., №5 ворота (1/4), інвентарна вартість 476,25 грн. Інвентарна вартість складає 13610 грн. /а.с. 16-19/. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1,4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років. Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Однак, у судовому засіданні із пояснень позивача встановлено, що приблизно у 2008 року вона та її син [PERSON] дізнались, що [PERSON] має право власності на частку майна по [ADDRESS]. Крім того, і [PERSON], в подальшому [PERSON], а після її смерті [PERSON], будучи співвласниками частини спірного домоволодіння повинні були знати про належність 23/100 часток домоволодіння [PERSON] На підстав викладеного, володіння спірним майном не можна вважати добросовісним. Свідок [PERSON] пояснила суду, що у спірній квартирі з 2002 року проживав її брат [PERSON], доглядав за [PERSON], а після її смерті - за [PERSON] [PERSON] у вказаній квартирі не проживав, участі в утриманні будинку не брав. Та обставина, що ні [PERSON], ні [PERSON] не проживали у спірній кімнаті, не брали участі в утриманні вказаного майна, для вирішення даного спору про визнання права власності за набувальною давністю, значення не має. Доводи відповідача про те, що [PERSON], а в подальшому [PERSON] позивач та її син, чинили перешкоди у користуванні спірним майно, належними та допустимими доказами не підтверджені. Надані акти з 2014 року ао 2016 року за підписами [PERSON] та невстанволених громадян суд не приймає як належні та допустимі докази. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за безпідставністю вимог. Понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed