Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що від спільного шлюбу з відповідачем народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалось та вони почали проживати окремо один від одного, у зв`язку, з чим позивач просить шлюб розірвати. Дитина проживає разом із позивачем, відвідує школу. Відповідач не приділяє дитині належної уваги, не цікавиться її розвитком, матеріальної допомоги на її утримання не надає. До теперішнього часу позивач та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання спільного сина. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатової І.А. від 15.11.2019 роз`єднано у самостійні провадження вимоги позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів. Виділено в самостійні провадження вимоги позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. 24.12.2019 від відповідача надійшла заява про визнання позову. 03.02.2020 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів. 23.06.2020 до суду від третьої особи надійшов висновок органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16.06.2020 № 101-4612/02. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі позов підтримує, просила суд його задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. На адресу суду надійшла заява про визнання позову, у якій відповідач зазначив, що просить справу розглянути без його участі. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та Служби у справах дітей - у судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи є заява, в якій вказує, що просить справу розглянути за їх відсутності та ухвалити рішення виходячи з інтересів дитини. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов такого висновку. Вирішуючи позовну вимогу про розірвання шлюбу, зазначає наступне. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1574, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 31.07.2018. Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 31.08.2018 Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Шлюбні відносини між сторонами з вересня 2018 року припинені у зв`язку з втратою взаєморозуміння, почуття взаємної любові та поваги. Спільне господарство сторонами не ведеться, проживають окремо. Майнового спору між сторонами немає, до примирення не прагнуть. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. За приписами ч. 3 ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Як передбачено ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Враховуючи, що сторони шлюбні відносини не підтримують, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач визнав позов, про що подав суду відповідну заяву, тому суд вважає, що подальше збереження сім`ї неможливе, у зв`язку із чим шлюб підлягає розірванню. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач під час реєстрації шлюбу не змінювала прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Отже, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як вбачається з матеріалів справи, у сторін від шлюбу [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.08.2018, актовий запис № 4499. Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач у позові, з народження дитина проживала з позивачем та відповідачем. На теперішній час син проживає з матір`ю - позивачем у справі. Відповідно до характеристики [PERSON] , працює в Медичному центрі Державної служби України з надзвичайних ситуацій на посаді фахівця адміністративного відділу, за місцем роботи характеризується позитивно. Згідно характеристики [PERSON] , як випускниці Коледжу інформаційних технологій та землевпорядкування Національного авіаційного університету, зарекомендувала себе як позитивна людина, гарно навчалась, ввічлива,тактовна, самостійна. Згідно довідки (про доходи) № 119 від 03.10.2019 позивач працює в Медичному центрі Державної служби України з надзвичайних ситуацій має стабільний дохід. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у висновку № 101-4612/02 Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16.06.2020, з врахуванням рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] 2018 року народження разом з матір`ю [PERSON] . Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про охорону дитинства" контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно п.1 ч. 2 ст. 10 Закону України "Про охорону дитинства", держава здійснює захист дитини від усіх форм домашнього насильства та інших проявів жорстокого поводження з дитиною, експлуатації, включаючи сексуальне насильство, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України. Тлумачення зазначених норм, в контексті ст. 19 СК України, дозволяє зробити висновок, що до органу опіки або до суду може звернутись і той з батьків з ким проживає дитина і той з батьків, хто проживає окремо від дитини для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону. Дана позиція закріплена в Постанові КЦС ВС від 01 квітня 2020 року по справі № 165/2839/17 провадження № 61-6769св19. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути зміна прововідношення. Суд може захистити цивільне право бо інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому при вирішенні спору щодо проживання дитини разом з матір`ю, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, а саме розміром 1536,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved