Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

В грудні 2020 року [PERSON] звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничозбагачувальний комбінат" (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, посилаючись на те, що вона з 21.06.2004 року по 23.04.2012 року, з 07 липня 2014 року по 11 липня 2018 року працювала на дільниці №7 шахти ім.. Орджонікідзе роздавальником вибухових матеріалів в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворіла на професійне захворювання. 11.07.2018 року була звільнена з підприємства на підставі п. 2 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. Висновком МСЕК від 11.12.2020 році позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності, по ХОЗЛ з 07 грудня 2020 року до 01 січня 2023 року у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом 01.12.2022 року. Позивачка вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що в наслідок професійного захворювання позивачка відчуває задишку, навіть при мінімальному фізичному навантаженні, а також приступоподібний кашель з виділенням слизового харкотиння, важкість у грудній клітці, приступи задухи по 2-3 рази на день, періодичний біль у ділянці серця та періодичні перебої у роботі серця, головний біль, запаморочення та загальна слабкість. У зв`язку із отриманим професійним захворюваннями їй заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 204000 грн., яку просила стягнути з відповідача. Ухвалою від 29 грудня 2020 року судом відкрито провадження у справі з призначенням судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін за наявними у справі доказами. 27 січня 2021 року судом отримано клопотання відповідача про зобов`язання позивача до початку розгляду справи по суті надати свої платіжні реквізити банківського рахунку та копію паспорту для добровільного відшкодування позивачу завданої шкоди, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 28.01.2021 року залишено без задоволення. 29 січня 2021 року представником відповідача надані суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що при укладанні з ПрАТ «ЦГЗК» трудового договору позивачу роз`яснено її права та обов`язки, умови праці, наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів, наслідки їх впливу на здоров`я, її права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах, при цьому [PERSON] свідомо приймала наявні умови праці і усвідомлювала можливість нанесення шкоди її здоров`ю. Тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці збільшує ризик професійного захворювання, і це залежить від самого працівника, а отже причинно-наслідковий зв`язок існує між професійним захворюванням і діями самого позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, хоча позивач мала можливість змінити умови праці, місце роботи, перекваліфікуватися на іншу спеціальність тощо. Відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, надавав позивачу пільги та компенсації, а саме: підвищену оплату праці, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховував до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсій за віком на пільгових умовах за Списками №1. Записи в трудовій книжці Позивача свідчать, що вона працювала підземно, в шкідливих умовах праці, не тільки у Відповідача, а з 27.10.1995р.по 06.04.1998р. на шахті «Первомайська» у шкідливих та важких умовах праці, що також стало підставою для розвитку професійного захворювання. Отже, ПРАТ «ЦГЗК» не повинен нести відповідальність за винні дії іншого підприємства. Відповідно до численних виписних епікризів, позивач почала хворіти, в тому числі гострим бронхітом з 2006р., в той час коли працювати у відповідача почала з 07.07.2014р. Отже, заподіювачем шкоди здоров`ю позивача є підприємство на якому вона працювала до працевлаштування на ПрАТ «ЦГЗК». Крім того, наявне власне недбале ставлення позивача до свого здоров`я, а саме: розуміючи наслідки впливу шкідливих факторів виробництва, позивач, знаючи про наявність в неї з 2006р. хронічного обструктивного захворювання легень та емфіземи легень, продовжувала працювати в шкідливих умовах праці до 2019р., власне заподіюючи шкоду своєму здоров`ю. Позивач обирала певні пільги, за роботу в шкідливих умовах праці, замість свого здоров`я. Заявлений розмір моральної шкоди - 204000 грн., безпідставно завищений та і достатній мірі не обґрунтований. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності дост. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка [PERSON] працювала на підприємстві відповідача протягом 11 років та 10 місяців, а саме: з 21.06.2004 року по 23.04.2012 року, з 07.07.2014 року по 11.07.2018 року працювала роздавальником вибухових матеріалів в підземних умовах ПрАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат", звільнилася у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я за ст. 40 п. 2 КЗпП України ( копія трудової книжки а.с.6-10). Позивачу [PERSON] 19.11.2020 року Висновком ЛЕК Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини м. Кривого Рогу, встановлено професійне захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. Легенева недостатність другого ступеня (а.с.20). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.03.2019 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу: мови праці роздавальника вибухових матеріалів дільниці бурових та вибухових робіт №7 шахти імені Орджонікідзе за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії відносяться до 3 класу 1 ступеня шкідливості, аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація, мг/м3: з вмістом кристалічного діоксиду кремнію SіО2) у пилу від 10% до 70% в 1,8 рази перевищує ГДК (3,64 при гранично допустимій до 2,0). Відповідно до п. 19 Акту розслідування професійного захворювання від встановлено, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 11 років 10 місяців років в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити не можливо. (а.с.11-17). Висновком МСЕК від 11.12.2020 році позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності, по ХОЗЛ з 07 грудня 2020 року до 01 січня 2023 року у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом 01.12.2022 року ( а.с.15). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє посилання представника відповідача як підставу для відмови у позові на обставини роботи позивача в шкідливих умовах з 27.10.1995р. по 06.04.1998р. на шахті «Первомайська» ВО «Кривбасруда» та отримання нею професійного захворювання саме за наслідками роботи на вказаному підприємстві, оскільки Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28.03.2019 року встановлено та підтверджено наявність шкідливих умов праці також і під час роботи позивача на підприємстві відповідача у період з 21.06.2004 року по 23.04.2012 року, з 07.07.2014 року по 11.07.2018 роздавальником вибухових матеріалів в підземних умовах ПрАТ "Центральний гірничозбагачувальний комбінат". Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача та відсутності причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, судом відхиляються, оскільки, як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст.153, ст.173, ч.1 ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань та встановленням стійкої втрати працездатності у розмірі 50 % та ІІІ групи інвалідності, позивачу заподіяно моральну шкоду. Внаслідок отриманих професійних захворювань у позивача змінилися умови життя, вона змушена постійно проходити лікування, які не дають покращення в стані здоров`я, обмежена у можливості працевлаштування, вільному виборі праці. Крім того, відчуває задишку, навіть при мінімальному фізичному навантаженні, а також приступоподібний кашель з виділенням слизового харкотиння, важкість у грудній клітці, приступи задухи по 2-3 рази на день, періодичний біль у ділянці серця та періодичні перебої у роботі серця, головний біль, запаморочення та загальна слабкість. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди,суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"№ 4від 31.03.1995року з подальшими змінами, яким передбачено,що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд враховує тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, встановлену групу інвалідності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість та невідворотність вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, стаж роботи позивача, і вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 120 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмір 187 785 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Відповідно до ст. 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положеньст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1200 грн.

Outcome: partial