Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] громади в особі Криворізької міської ради про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.11.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 01.02.2019 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в обгрунтування своїх позивних вимог зазначив, що 28.04.1998 року між ним та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 44,7 кв.м., який складається з: А-1 житлового будинку, Б-сараю, в - вбиральню, №1 забору, І- водоколонки, ІІ - замощення та земельної ділянки площею 0,0592 га.. Договір купівлі-продажу був зареєстрований у Криворізькій філії Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н» у журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №225 від 28 квітня 1998 року. На підставі даного договору в КП ДОР «КБТІ» було зареєстровано право власності на спірне домоволодіння за позивачем. Оскільки вказаний договір не посвідчений у нотаріуса позивач не може виконувати всі повноваження власника, тому просить суд визнати правочин за договором купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] громади в особі Криворізької міської ради в судове засідання не з'явився, надано суду відзив в якому просить справу розглядати у їх відсутності, заперечень проти позову не мають. Суд, дослідивши та вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 28 квітня 1998 року посвідченого Криворізькою філією Універсальної товарної біржі «Нерухомість Н», [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 44,7 кв.м., який складається з: А-1 житлового будинку, Б-сараю, в - вбиральню, №1 забору, І- водоколонки, ІІ - замощення та земельну ділянку площею 0,0592 га. Договір зареєстрований у журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №225 від 28 квітня 1998 року. Згідно до п. 5 цього Договору будинок проданий за 1200,00 грн., які отримані Продавцем до підписання даного договору. Право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації, про що 14 липня 1998 року зроблено запис в реєстрову книгу за №259 стор.245 запис №6147, що підтверджується відповідним записом на зворотній сторінці договору купівлі-продажу від 28 квітня 1998 року. Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 227 ЦК (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Згідно з частиною 1 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину), товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"). Суд приходить до висновку, що чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ "Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз'яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) - якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, - суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір купівлі-продажу будинку, що відповідало на час його укладення вимогам ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», сплата визначеної договором суми грошей, які продавцем отримані до підписання договору, передача покупцеві документів на будинок, ключів від нього та самого будинку. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Верблюзької сільської ради Новгородського району Кіровоградської області. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved