Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON]\~ звернувся до суду\~ з позовом до [PERSON], [PERSON], третіх осіб: [PERSON], [PERSON], згідно якого просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт родинних відносин - що [PERSON], який помер 14.09.2012 року, був рідним батьком позивача\~ [PERSON], [INFO]; визнати за позивачем\~ \~право власності по праву спадкування за законом на 1/2 частини\~ житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований по вул. Гагаріна, 22, в с.Володимирівка Роздільнянського району Одеської області, який\~ належав\~ [PERSON], який помер 14.09.2012 року. В обґрунтування позову зазначав, що його мати [PERSON] проживала з [PERSON] тривалий час без реєстрації шлюбу. Після його народження, дані про батька в його свідоцтві про народження були внесені з її слів, тому в графі «Батько» прізвище батька зазначено прізвище матері «Малухін», а імя та по батькові зазначені «Руслан Володимирович». 14.09.2012 року його батько - [PERSON], помер. Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок в с.Володимирівка, Роздільнянського району. На момент смерті [PERSON] одружений не був, за життя заповіту не склав. Спадкоємцями першої черги, являються він та мати по померлого [PERSON], - [PERSON], яка надала заяву у встановленому порядку нотаріусу про прийняття спадщини та В свою чергу у видачі правовстановлюючого документу на спадщину йому було нотаріусом відмовлено, оскільки в свідоцтві про його народження дані про батька відрізняються від даних в свідоцтві про смерть [PERSON] В судовому засіданні [PERSON], свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду пояснив, що з дитинства памятає, як він, його мати - [PERSON] та його батько - [PERSON] недовго проживали разом в [INFO], потім проживали за адресою в [INFO]. Потім мати з батьком розійшлися та стали проживати окремо друг від друга. [PERSON] став проживати в будинку зі своєю матірю та рідним братом [PERSON]Г.(відповідач по справі). Кожне свято, він постійно ходив до батька в с.Володимирівка, літом був у бабусі [PERSON], де завжди був його дядько - [PERSON], який категорично не визнавав його своїм племінником. Всі родичі [PERSON] (крім дядьки [PERSON]Г.), в тому числі і його мати [PERSON] та сестра [PERSON] та її діти, вважали його членом родини, [PERSON] називав його постійно «сином». Померлий [PERSON] при житті ніколи батьківство не оспорював, але йому було не до того щоб все оформити у відповідності до вимог закону. Вказував, що він ніколи не звертав уваги, що з батьком у нього різні прізвища, приблизно у років 12 мати йому пояснила, що вони батьки шлюб не укладали, а тому вона записала його на своє прізвище, а імя та по батькові вказала вірно. За життя з батьком він часто передзвонювалися, писали SMS, але пройшов час і це все не збереглося. Після того як йому виповнилося 18 років вирішив поновити себе в правах для цього звернувся до суду з вказаним позовом, просив його задовольнити. Представник позивача\~ - [PERSON], позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що [PERSON], це мати позивача, [PERSON] рідна тітка позивача, [PERSON] - рідна бабуся, [PERSON] - рідний дядько позивача. Відповідач [PERSON] та [PERSON] є рідними між собой по матері [PERSON], як і [PERSON] У [PERSON] дуже велика родина та вони всі між собою спілкувалися, вважаючи позивача відповідно за сина [PERSON]. Факт того, що [PERSON] є дитиною [PERSON] підтверджується навіть схожістю між ними, окрім того позивач дуже схожий на свого дядька [PERSON] Зазначав, що при зверненні до державного нотаріуса [PERSON] вказувала, що окрім неї є племінник, чим підтвердила спорідненість між ними. В звязку з вищенаведеним просив позов задовольнити, оскільки [PERSON] бажає отримати спадщину. Відповідач\~ - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог [PERSON] Суду пояснив, що все, що розповідали позивач та зацікавлені особи, являються неправдою. В сімї у відповідача [PERSON] було троє дітей: [PERSON], [PERSON] та він. У них усіх різні прізвища, оскільки всі троє від різних батьків. [PERSON] помер. Наполягав на тому, що у [PERSON], окрім [PERSON], було багато чоловіків та тому позивача як племінника не визнає. [PERSON] є хресною позивачу, тому у них один інтерес, але на його памяті, брат ніколи до позивача не відносився, як до сина; не водив його до школи та ніколи не проживав з [PERSON] Підтвердив, що [PERSON] знає приблизно з 1996 року. Бачив декілька разів її вдома, приходила вона постійно у нетверезому стані. Померлий брат працював та добре заробляв, ось це їй дуже підходило. Бачив брата кожен день тому знав, як він працює і скільки заробляє. [PERSON] народився після того як [PERSON] перестала приходити до них. Не заперечував той факт, що позивач приходив до них в будинок, дуже рідко, але брат при ньому називав його на імя. [PERSON] постійно купувала подарунки, коли знала, що [PERSON] прийде. В спірному будинку проживає зараз він з родиною та його матір. Позивача племінником не вважає, тому просив в позові відмовити. Представника відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнала, вважала, що періодичне відвідування [PERSON] [PERSON] не носили характер сімї. [PERSON] також не проявляв до померлого яких-небудь родинних стосунків, не називав його батьком, а родичі померлого ніколи не вважали його своїм, не спілкувалися з ним. Мати позивача вирішила підтримати інтереси сина за рахунок померлого [PERSON], а не за його життя. В позові просила відмовити. Зацікавлена особа -\~ [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала, суду пояснила, що з померлим [PERSON] познайомилась в магазині, коли там працювала. З літа 1996 року вони стали проживати разом на орендованій квартирі однією сімєю як чоловік та жінка, перебували у фактичних шлюбних стосунках з 1996 року, вели спільне господарство, але доказів з цього приводу (крім пояснень зацікавлених осіб) у неї не має. Надалі також вони мешкали у її матері в м. Роздільна, квартири міняли дуже часто та орендували їх. Розійшлися вони коли [PERSON] було 6 років. В неї з свекровою збереглися нормальні відносини, вона ніколи не ставила під сумнів те, що [PERSON] син [PERSON], вона бачила, як він його любить. Померлий [PERSON] без її відома, придбаний будинок продав та придбав будинок в с.Володимирівка, Роздільнянського району. Чому в свідоцтві про народження, вона не змінила прізвище «Малухін» на «Черяк», пояснити не може, просто не звертала на це уваги. Питання про встановлення батьківства через суд, також не ставало, оскільки всі були впевнені, що [PERSON] син [PERSON]. У віці 12 років [PERSON] поставив перед нею запитання, чому різні прізвища, але батькові такого питання не задавав. Померлий [PERSON] також виріс без батька, тому наміру залишати свого сина не мав; але чому вони вказане не оформили пояснити не змогла та зазначила, що ніхто не думав, що [PERSON] помре у віці 34 років. Питання про зміну сину прізвища ніколи з [PERSON] не обговорювалося, але він постійно вважав [PERSON] сином. Просила позов задовольнити та надати можливість дитині отримати спадщину. Зацікавлена особа - [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала, суду пояснила, що вона являється дочкою відповідача [PERSON], отже рідною сестрою відповідача [PERSON], та померлого [PERSON] Стверджувала, що дійсно з літа 1996 року її померлий брат [PERSON] створив фактичну родину з [PERSON] та став проживати з нею разом. У них від їх відносин народився син [PERSON]. З пологового будинку в її присутності брат забирав дружину з новонародженою дитиною. Помер брат у віці 34 роки, цього ніхто не очікував, тому і питання про виправлення документів не ставало. Так, після розлучення, коли у [PERSON], зявився другий чоловік, [PERSON] продовжував з нею спілкуватися та постійно цікавитись життям сина, допомагав сину матеріально. З тим фактом, що їх матір хворіє, на який посилається відповідач [PERSON], вона не згодна, мати здорова, а брат говорить неправду. [PERSON] завжди визнавала [PERSON] своїм онуком, дарувала йому подарунки та всім говорила, що у [PERSON] є син. Після того як брат купив в с.Володимирівка будинок, він всім говорив, що будинок залишається сину [PERSON]. Вона була обурена після того, як будинок був поділений по ? частки після смерті брата без врахування долі [PERSON]. Наполягала, що будинок повинен належати сину померлого у першу чергу. На похоронах на кладовище, [PERSON], визнав той факт, що [PERSON] його племінник, але заради отримання у власність будинку, він промовив, що вони не залишили йому ніякого вибору, тому він буде заперечувати все. В будинок її до матері [PERSON] не пускає, наскільки їй відомо, він її бє, лякає. У разі її явки в суд, правди вона не скаже тому, що їй дуже соромно. Просила позовні вимоги задовольнити. Не погоджуючись з позовною заявою відповідач [PERSON] надав письмові заперечення, згідно яких просив в задоволенні позову відмовити, оскільки той факт, що [PERSON], записала дитину на своє прізвище, доказує, що [PERSON], не мав бажання визнавати батьківство, тому, як закон надавав йому право записати себе батьком дитини навіть без реєстрації шлюбу. Вважає, що [PERSON] має корисливу мету, щодо придбаного [PERSON] будинку. [PERSON] є позашлюбною дитиною, батьківство якої не встановлене за життя [PERSON], а його мати не домагалася ні добровільного визнання батьківства, ні його судового встановлення, а тому у нього юридичний зв'язок тільки з його матірю. Разом з цим, на адресу суду надійшов лист від іншого відповідача [PERSON], згідно якого відповідач позов визнала у повному обсязі та пояснила, що 14.09.2012 року помер її син [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок в с. Володимирівка Роздільнянського району. Спадкоємцями першої черги є [PERSON], як син та вона, як мати. Підтвердила факт, проживання [PERSON] з її сином без реєстрації шлюбу, факт постійного проживання разом в м. Роздільна, ведення ними сумісного господарства, той факт, коли [PERSON] називав [PERSON] сином, піклувався за нього, постійно привозив його в с.Володимирівка на відпочинок., що говорить проте, що він вважав себе справжнім батьком. (а.с.95-96). Вивчивши матеріали справи, заслухавши думку всіх учасників судового розгляду, дослідивши надані суду письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до актового запису про народження, [PERSON] народився 29.05.1997 року, його мати є [PERSON], батьком записаний [PERSON] (а. с. 83). Запис про батька дитини [PERSON] був записаний зі слів їх матері (а.с.10-11). [PERSON] та [PERSON] в шлюбі не перебували. [PERSON] помер 14.09.2012 року (а.с.8), на день його смерті позивачу виповнилося повних 15 років. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та господарських споруд, що розташовані по вул. Гагаріна, 22 с. Володимирівка Роздільнянського району Одеської області, які належали покійному на підставі договору купівлі-продажу від 21.08.2006р., зареєстрованому 20.11.2017р. (а.с. 9). [PERSON] заповіту не залишив, тому має місце спадкування за законом. На момент його смерті єдиним спадкоємцем першої черги була його мати [PERSON], яка подала у встановленому порядку нотаріусу заяву про прийняття спадщини (35зв). Також із заявою про прийняття спадщини до нотаріусу звернулися: брат покійного [PERSON] 06.10.2015р. (а.с. 36зв); сестра покійного [PERSON] 05.11.2015р. (а.с. 37) та позивач [PERSON] 14.11.2015р. (а.с. 37зв). Родинні звязки всіх зазначених осіб (крім [PERSON]Р.) з померлим підтверджені спадковою справою. 20.02.2016р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про зміну черговості одержання права на спадкування, у відповідності до якого [PERSON] (мати спадкодавця) змінила черговість одержання права на спадкування для [PERSON] та сторони погодилися, що їх частки у спадщині є рівними; вказаний договір посвідчено державним нотаріусом (а.с.17-20). Державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності по праву спадкування за законом з мотивів: [PERSON] необхідності доведення факту батьківства; [PERSON] та [PERSON] у звязку з вирішенням справи судом. Ухвалою Роздільнянського районного суду від 11.04.2016р. заява [PERSON] про встановлення факту батьківства була залишена без розгляду на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України у звязку з наявністю спору про право (а.с.49). У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад , відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені в ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року у справі N 6-33цс/11 та від 7 листопада 2011 року N 6-44цс/11, ухвалених за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України. Тому при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] народився 29.05.1997 року, тому суд при вирішення вказаного спору повинен застосовувати відповідні норми КпШС. Так, частинами 2 та 3 ст. 53 КпШС передбачено: що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно до ч.ч.1-2 ст. 55 КпШС, якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини проводиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду. При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім'я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановити місце її проживання, запис відомостей про матір і батька дитини провадиться за правилами, викладеними в цій статті, за заявою осіб, зазначених у статті 163 цього Кодексу. Відповідно до п. 13 Постанови ПВС України від 12.06.98 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та вищезазначеною ст. 53 КпШС передбачено, що підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне їх виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Під спільним достовірним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання (або яка вважає себе) батьком дитини, так і як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Відповідно до Постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд, розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад , відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне спілкування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. В судовому засіданні треті особи [PERSON] (сестра спадкодавця), [PERSON] (мати позивача) стверджували, що [PERSON] визнавав себе батьком [PERSON], називав його перед оточуючими «сином», приділяв увагу в його вихованні та матеріальному забезпеченні, постійно спілкувався з дитиною та навіть всі канікули дитина проводила у батька. Вказане також підтверджено письмово відповідачем [PERSON] Крім того, зазначені обставини в судовому засіданні підтвердив і сам позивач, надавши суду фотокартки, на яких зображені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як єдина родина, вказані фотокартки датовані різними роками, здебільшого зображення здійсненні в кімнаті будинку.(а.с.62-68). Відповідач [PERSON] заперечував проти вказаного, наполягав на відмові в позові. Диспозиція ст. ст. 57 - 59 ЦПК України не обмежує сторін у поданні лише письмових доказів на підтвердження факту батьківства. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Крім того, відповідно до ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі від подання експертам необхідних матеріалів, або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Виходячи із змісту цієї норми закону кровна спорідненість може бути доведена чи спростована лише в результаті проведення судово-генетичної експертизи методом аналізу ДНК. Аналогічна думка висловлена і в п. 9 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" де зазначено: "коли ухилення сторони у справі щодо визнання батьківства від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів, тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто із сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Отже, виходячи зі змісту цього закону на особи, які беруть участь у справі, покладаються певні обов'язки, при недотриманні яких можуть наступити несприятливі наслідки. Так, в судовому засіданні 13.07.2016 року, 30.03.2017 року позивач та його представник заявляли двічі клопотання про призначення судових молекулярно-генетичних експертиз, вказані клопотання судом були задоволені та суд двічі призначав по справі вказані експертизи. Але, експертизи жодного разу проведені не були в зв'язку з неявкою відповідачів на визначені експертом дати, про що повідомлений суд 10.08.2016 року та 16.03.2017 року (а. с. 88, 90, 104, 122,125). В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що виклики до експертів він отримував, але зявлятися не мав наміру; з приводу ексгумації трупа пояснив, що згоду він на вказане не давав, пояснивши релігійними обставинами. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] не скористався своїм правом щодо доведення своєї позиції по справі та свідомо ухилився від проведення вказаного експертного дослідження, тому цілком слушно несприятливі наслідки покласти саме на нього. З урахуванням доказів, які містяться у матеріалах цивільної справи, суд вважає, що позивач довів, що він є сином померлого [PERSON] з огляду на те, що відомості, які вказані у свідоцтві про народження позивача співпадають з даними ім»я та по-батькові померлого, хоча були здійснені зі слів матері. Факт спільного проживання, утримання та визнання себе як батько [PERSON] доводиться і показами одного з відповідача матірю померлого, показами позивача та третіх осіб, які були допитані у судовому засіданні. Як свідчать матеріали справи, за життя [PERSON] визнавав себе батьком позивача, оскільки з ним спільно деякий час проживав, виховував та утримував; що продовжував робити навіть після проживання окремо. Сімейні фото, свідчать, що з малого віку [PERSON] приділяв увагу [PERSON], оскільки вони разом зображені на фотографіях у домашній обстановці, суд робить по ним висновок, що на фото зображені рідні люди. На фотографіях, де зображений позивач, також разом з ним як рідні люди зображений і [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; крім того вочевидь існує схожість між [PERSON] та [PERSON] та навіть [PERSON], вказане доводить, що між вказаними особами існували сталі родинні стосунки. Судом не приймаються до уваги заперечення [PERSON], оскільки вказані заперечення ніякими доказами не підтверджені; а залучення до спадкоємства [PERSON] значно зменшить долю [PERSON] у вказаній частці спадщини, тому він є зацікавленою особою, яка не заінтересована в розширені кола спадкоємців. Враховуючи\~\~перешкоди, що\~\~чинились відповідачем [PERSON] з метою\~\~недопущення проведення\~\~судово-медичної\~\~молекулярно-генетичної\~\~експертизи та\~\~неможливість\~\~її проведення\~\~без\~\~вилучення біологічного\~\~матеріалу\~\~трупу\~\~[PERSON], а також його не явка до експертів без будь-яких обгрунтувань, з урахуванням вищенаведених доказів, суд\~\~дійшов висновку про\~\~доведеність\~\~факту батьківства [PERSON] щодо\~сина [PERSON] Таким чином суд дійшов висновку про наявні правові підстави для задоволення заявленого позову, враховуючи юридично значущі для цього обставини, необхідність в яких закріплена в статті 53 КпШС України: спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, спільне утримання дитини; та докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Наведені відомості свідчать про походження народженого у [PERSON], сина [PERSON], від [PERSON], що є підставою для визнання факту його батьківства відносно цієї дитини. Крім того, вирішуючи спір щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 14.09.2012 року суд приймає до уваги наступне. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.08.2006р. [PERSON] є власником житлового будинку та господарчих споруд, що розташовані за адресою: вул. Гагаріна, 22, в с. Володимирівка, Роздільнянського району Одеської області належить [PERSON] Зазначений договір посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 50). Як зазначено вище, [PERSON], 14.09.2012 року помер, заповіту не залишив, у зв'язку з чим у відповідності до\~ст. 1220 ЦК України відкрилась спадщина, до складу якої увійшов спірний будинок. У відповідності зі\~ст. 1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до\~ст.1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. В судовому засіданні встановлено, що на час смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею першої черги була його мати - [PERSON] Факт батьківства [PERSON] відносно дитини - [PERSON], [INFO], встановлено судом. Інших спадкоємців першої черги по справі не встановлено. Разом з цим, 20.02.2016р. між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про зміну черговості одержання права на спадкування, у відповідності до якого [PERSON] (мати спадкодавця) змінила черговість одержання права на спадкування для [PERSON] та сторони погодилися, що їх частки у спадщині є рівними; вказаний договір посвідчено державним нотаріусом (а.с.17-20). У відповідності зі\~ст. 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювач), опікун. Згідно ч.3, 4\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою\~статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до ч.4\~ст.1273 ЦК України\~батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відповідач [PERSON], своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач [PERSON] не подавав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини, а також своєчасно звернувся з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до\~ст. 1267, ст.1278 ЦК України\~частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови "Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ч. 1 ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині. Таким чином, судом встановлено, що оскільки після смерті [PERSON], встановлений факт батьківства, нотаріусом відмовлено в видачі свідоцтва на спадщину, тому, [PERSON], будучи неповнолітнім на час смерті батька, строки звернення до нотаріуса не пропустив, та тому також успадкував 1/2 частину спірного будинку та господарчих споруд, що є підставою для визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку за адресою: вул. Гагаріна, 22, в с. Володимирівка, Роздільнянського району Одеської області, в порядку спадкування за законом після смерті батька. \~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved