Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 13.10.2014 року він уклав з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір № 01/14-00084 з додатками. Даний договір був укладений з метою придбання транспортного засобу автомобіля «Renault Dokker» на суму 211950,00 грн. Позивач посилався на те, що відповідач не має ліцензії для надання будь-яких фінансових послуг з залученням фінансових активів від фізичних осіб, договір лізингу нотаріально не посвідчений, не містить відомостей, які є істотними умовами договору. Діяльність, якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживачів в оману, а тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. 220 ЦК України і є нікчемним, просив стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на його користь грошові кошти в розмірі 21195 грн., сплачені на виконання умов нікчемного договору як авансовий платіж. Сторони по справі, в засідання не з'явились та надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідно до положень ст.169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 13.102014 року позивачем [PERSON] було укладено з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" договір № 01/14-00084 фінансового лізингу з додатками. (а.с.6-19). Відповідно до п. 1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб, автомобіль «Renault Dokker, вартістю 211950,00 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами договору (п. 1.5 договору) Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу, комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. 13.10.2014 року [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»21195.00 грн., як авансовий платіж згідно договору. (а.с.19-20) Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно відповіді Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.08.2013 року за №5831\\16-8, з якої вбачається, що здійснення діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування, а ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» знаходиться на обліку відповідно до положень п.2.1 ст.2 Положення, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.20014 року №21. Таким чином, посилання позивача на необхідність ліцензії для здійснення діяльності по наданню послуг фінансового лізингу є безпідставним. Щодо посилань позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено форму договору фінансового лізингу: "Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі". Враховуючи викладене, позовні вимоги про нікчемність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - недотримання норм ч. 2 ст. 799 ЦК України є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки зазначена норма регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено. Отже, посилання позивача на ч. 2 ст. 799 параграфу 5 ЦК України є помилковими та такими, що не підлягають до задоволення. Правовий режим істотних умов встановлюється ст.638 ЦК України. Відповідно до неї договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. Під істотним умовами ЦК має на увазі умови про предмет договору, умови, що визначаються законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" законодавець наводить таке поняття договору фінансового лізингу: "За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізинг одержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)". Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті ст.806 ЦК України. Істотними умовами договору фінансового лізингу згідно із ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є: предмет лізингу, строк договору та розмір лізингових платежів. У положеннях ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» наголошується, що предметом договору фінансового лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Спеціфікація - це формалізований опис властивостей, характеристик функцій обєктів. Тобто перелік індивідуальних ознак предмету лізингу (специфікація ) визначена законодавцем, як обовязкова істотна умова договорів даного виду. Як вбачається із договору фінансового лізингу № 01/14-00084 від 13.10.2014 року та додатку до нього №3, «специфікацію», у яких предмет лізингу зазначений, як автомобіль ««Renault Dokker». Жодних індивідуальних ознак автомобіля договір та специфікація до нього не містить. (а.с.6-21). Виділити це майно серед іншого лише за назвою, без переліку основних характеристик предмету лізингу і тих відомостей, які будуть ідентифікувати його, неможливо. Позивачем надано суду прайс-лист представництва фірми «Рено», в якому покупцям пропонуються чотири варіанти автомобілів «Renault Dokker» різної комплектації та вартості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про невідповідність договору фінансового лізингу 01/14-00084 від 13.10.2014 року положенням ст. 638 ЦК України , ст. 3, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» . Відповідно до приписів статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину \~сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину. За приписами статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Статтею 6 цього ж Кодексу унормовано право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін. Таким чином, судом встановлена суперечність правочину ( договору фінансового лізингу № 01/14-00084 від 13.10.2014 року) актам законодавства, а саме імперативного припису законодавства про необхідність зазначення переліку індивідуальних ознак предмету лізингу як обовязкової істотної умови договорів даного виду. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню лише з підстав, суперечності правочину актам законодавства, а саме імперативного припису законодавства про необхідність зазначення переліку індивідуальних ознак предмету лізингу як обовязкової істотної умови договорів даного виду, всі інші підстави, викладені у позові, свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли та були спростовані представником відповідача. Згідно з ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за приписами ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір в розмірі 243,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved