Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом. В позові посилається на те, що розпорядженням міського голови від 21.02.2018 року його було звільнено з посади директора КП «Зооконтроль» Дніпровської міської ради. Разом з тим, фактично виплата коштів, належних [PERSON] при звільненні, була здійснена лише 19.03.2018, що суперечить положенням ст. 116 КзПП України. У зв`язку з цим просив стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 25092 грн. Крім того, [PERSON] в своїй позовній заяві зазначив, що відповідачем у зв`язку з поданням позову до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків з безпідставними звинуваченнями, завдано йому моральну шкодуна загальну суму 60320 грн., яку просив стягнути з КП "Зооконтроль". Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2019 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.06.2019 року провадження по справ було зупинено донабрання законної сили рішення Дніпровського апеляційного суду у цивільній справі № 200/13423/18 за позовом Комунального підприємства "Зооконтроль" Дніпровської міської ради до [PERSON] , про відшкодування шкоди, заподіянної працівником при виконанні трудових обов`язків. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2019 року провадження по справ було відновлено. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що здійснює діяльність у сфері ветеринарної допомоги. З 2015 року його запросили очолити комунальне підприємство «Зооконтроль» Дніпровської міської ради. Під час роботи директором вказаного підприємства з 2017 року на нього почався тиск з боку керівництва, у зв`язку з чим ним було написано заяву про звільнення за угодою сторін. 21.02.2018 року його було звільнено з посади директора КП «Зооконтроль». При цьому виплату належних йому грошових коштів у сумі 17529,79 здійснили тільки 19.03.2018 року. Крім того, позивач в судовому засіданні зазначив, що у зв`язку з позовом КП «Зооконтроль» він відчував моральні страждання, пов`язані з необґрунтованими обвинуваченнями у зловживанні посадовими обов`язками. Сума моральної шкоди визначена позивачем з розміру внесків по сплаті навчання в Дніпропетровському регіональному інституті державного управління, а також коштів сплачених за відвідування лікарів. Представник позивача - [PERSON] підтримала позицію позивача. Представник відповідача - Дідовець Ю.І. в судовому засіданні зазначила, що КП «Зооконтроль» не мало можливості розрахуватись з позивачем в день звільнення, оскільки підприємство не є розпорядником коштів. Після формування суми, яка підлягає сплаті, було направлено запит для отримання відповідних асигнувань. Розрахунок з позивачем було проведено негайно після виділення коштів комунальному підприємству, а саме 19.03.2018. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження міського голови від 09 жовтня 2015 року відповідач [PERSON] був призначений на посаду директора КП «Поводження з безпритульними тваринами» Дніпровської міської ради, правонаступником якого є КП «Зооконтроль» Дніпровської міської ради, з 16 жовтня 2015 року за контрактом. Розпорядженням міського голови від 21.02.2018 року №4-21/2-рк [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Наказом директора КП «Зооконтроль» Дніпровської міської ради [PERSON] №202-ОК від 21.02.2018 року, звільнено на підставі розпорядження Дніпровського міського голови від 21.02.2018 року №4-21/2-рк директора підприємства з 21.02.2018 року за угодою сторін. Цим наказом було вирішено виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористану відпустку з розрахунку 34 календарних днів. Вказані обставини сторонами визнаються та, крім того, встановлені Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.07.2019 по справі № 200/13423/18 за позовом Комунального підприємства "Зооконтроль" Дніпровської міської ради до [PERSON] , про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків. З урахуванням положень ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Згідно інформації ПАТ «КБ Приватбанк» по руху коштів картки [PERSON] 19.03.2018 йому було перераховано заробітну плату від КП «Зооконтроль» у розмірі 17 529,79 грн. Учасники справи не зазначали про наявність спору про розмір виплати належних [PERSON] сум при звільненні. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно з п.п. 2, 3 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про доходи [PERSON] , виданої КП «Зооконтроль», останній отримав заробітну плату за грудень 2017 року у розмірі 22 201 грн., за січень 2018 року - 21124,46. Отже, середньоденний заробіток [PERSON] , складає 43325,46 грн. ? 41 робочий день = 1056 гривень 72 коп. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в період з 22.02.2018 року по 19.03.2018 року, що складає 17 робочих днів та становить (сума середньоденного заробітку у розмірі 1056 гривень 72 коп. * 17 днів) 17 964,24 гривні. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних працівникові коштів і не звільняє його від відповідальності. З врахуванням наведеного позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні підлягають частковому задоволенню. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 60320 грн., суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем висунута вимога про стягнення моральної шкоди у зв`язку з поданням відповідачем до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позову про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків. Згідно доводів позивача, безпідставне звинувачення у протиправних діях, які містились в позовній заяві, завдало йому моральних страждань. Разом з тим, згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Таким чином, звернення КП «Зооконтроль» до суду з позовною заявою, є реалізацію конституційного права, передбаченого ст. 8 Конституції України та, з урахуванням підстав та предмету позову, не може вважатись поширенням недостовірної інформації. Інших доказів, поширення недостовірної інформації відповідачем [PERSON] до суду не надано. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. Щодо відшкодування [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 6000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ст. 15 ЦПК представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Жодних документів про надання правничої допомоги адвокатом Позивачем до суду не надано. Вимоги про відшкодування витрат на представників [PERSON] ,[PERSON] (які не є адвокатами) не ґрунтуються на положеннях ЦПК України, а отже не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі;. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на зазначене, судовий збір підлягає стягненню з відповідача, пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial