Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання за ним право власності на самочинно перебудований сарай в сарай літню-кухню, під літерою " Б-1", визнати частково недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині незаконного відчуження обдарованій [PERSON] належних йому сараю-літньої кухні, під літерою " Б-1", збудованих біля будинку [ADDRESS] та стягнення моральної шкоди у сумі 3000 грн. та судових витрат. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги зменшили та в обгрунтування своєї позиції пояснили, що 30.10.2008 року [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] 1\\2 частину домоволодіння [ADDRESS], друга половина вказаного домоволодіння належить позивачу. Відчуження здійснене на підставі свідоцтва про право власності, виданого [PERSON] , Рівненським МБТІ від 12.03.2003 року, в якому крім належної їй частини будинку записано збудовані ним сарай-літня кухня. Скориставшись підробленим актом про прийняття спірного домоволодіння в експлуатацію та достовірно знаючи про те, що в суді знаходилась справа по даним обставинам, [PERSON] незаконно отримала свідоцтво про право власності на частину будинку, в якому зазначено її право на збудовані позивачем особисто сарай літня-кухня. У вказане свідоцтво про право власності, крім частини будинку, незаконно включено приміщення літньої кухні-сараю, під літерою" Б-1", до яких [PERSON] ніякого відношення не мала , і які позивачем збудовано особисто. Утаївши від нотаріуса факт, що сарай-літня кухня не знаходяться у судових спорах, здійснила відчуження частини домоволодіння на користь своєї доньки [PERSON] Таким чином, на час оформлення договору дарування [PERSON], [PERSON] достовірно було відомо, що в суді знаходиться справа про визнання права власності на спірний сарай літня-кухня, а також оскаржене видане їй свідоцтво про право власності на спірне майно від 12.03.2003 року. [PERSON] здійснюючи відчуження діяла навмисне, з метою позбавити позивача права власності на спірний сарай-літню кухню. Внаслідок дій [PERSON], йому позивачу було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 300 грн. , які йому було завдано , звертаючись до різних судових інстанцій протягом тривалого часу. Просять суд визнати частково недійсним договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині незаконного відчуження обдарованій [PERSON] належних позивачу сараю-літньої кухні, під літерою " Б-1", збудованих біля будинку [ADDRESS] та стягнути 300 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судових витрат по справі. Представник відповідачів у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову, оскільки на момент укладення договору дарування від 30.10.2008 року [PERSON] - [PERSON] 1\\2 частини домоволодіння [ADDRESS] та сараю-літньої кухні, під літерою " Б-1" ніяких обмежень щодо перебування вказаного майна під забороною не було. На момент укладення вищевказаного договору дарування, все було на законнх підставах, і це перевіряла нотаріус , яка посвідчувала даний договір. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справі не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що міською інспекцією державного будівельного контролю було складено постанови по справі про адміністративне правопорушення № 285 від 15 лютого 1996 року та № 53 від 10 квітня 2000 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП за самовільно збудовані сарай літня-кухня " Б-1" на земельній ділянці по [ADDRESS]. Вказана земельна ділянка виділялась рішенням Рівненської міської ради депутатів трудящих за № 386 від 29 березня 1958 року [PERSON] площею 570 кв.м. під будівництво житлового будинку. Також з матеріалів справи слідує, що згідно договору дарування від 30.10. 1962 року [PERSON] подарував [PERSON] половину незакінченого житловго будинку у [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці мірою 570 кв.м. Судом також встановлено, що факт перебудування сараю літньої - кухні на вищевказаній земельній ділянці підтверджується товарними чеками на купівлю [PERSON] будівельних матеріалів З матеріалів справи також вбачається, що управлінням містобудування та архітектури м. Рівне в травні 2000 року розглядалась заява [PERSON] про визнання права власності на самовільно побудовані приміщення в тому числі і літня кухня-сарай " Б-1", і йому було відмовлено у визнанні права власності на самовільно збудовані приміщення. Крім того згідно листа управління містобудування та архітектури м. Рівне від 26.11.2003 року [PERSON] було відмовлено в узаконенні самовільного будівництва та оформленні права власності у зв"язку з тим, що в суді знаходилась справа про визнання права власності та скасування реєстрації на нерухоме майно, що належить [PERSON] З даного листа вбачається, що про факт відмову було повідомлено [PERSON] 07.10.2003 року. Згідно договору дарування частки домоволодіння від 30.10.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] , [PERSON] подарувала [PERSON] 1\\2 частини домоволодіння [ADDRESS], і у вказану частину домоволодіння було включено літня кухня-сарай "Б-1" . Згідно вказаного договору 1\\2 частини домоволодіння належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно , виданого Рівненським МБТІ 12 березня 2003 року та зареєстрованого Рівненським МБТІ 12 березня 2003 року за реєстровим № 196-330-55970. З п. 5 вказаного договору вбачається, що дарувальник гарантує, що 1\\2 частка домоволодіння, яка відчужується, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не перебуває, щодо неї не ведуться судові спори, відносно неї не було укладено договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса не використовується. Треті особи не мають прав на 1\\2 частку домоволодіння. Судом беззаперечено встановлено, що у свідоцтво про право власності від 12.03.2003 року, крім частини будинку, було незаконно включено приміщення літньої кухні-сараю, під літерою " Б-1", до яких [PERSON] ніякого відношення не мала, і вказана кухня була збудована позивачем, що стверджувала у судовому засіданні також свідок [PERSON] Відповідно до ст. 717 ЦК України - за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобов"язується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Згідно ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також судом, на підставі наявних матеріалів справи беззаперечно встановлено, що на час оформлення договору дарування від 30.10.2008 року [PERSON], [PERSON] достовірно було відомо, що у провадженні суду знаходиться на розгляді справа про визнання права власності на сарай літню - кухню " Б-1", а також оскаржене видане їй свідоцтво про право власності на спірне майно від 12.03.2003 року. З матеріалів справи також вбачається, що при розгляді справи [PERSON] відмовилась від позову щодо визнання за нею права власності на сарай літню - кухню " Б-1". Таким чином, відповідач [PERSON] утаїла від нотаріуса ту обставину, що справа щодо спірного приміщення не знаходиться у суді, незаконно здійснила відчуження частини домоволодіння на користь [PERSON] , а саме сарай літню-кухню " Б-1". Відповідно до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Як вбачається з ч. 2 ст. 216 ЦК України - якщо у зв"язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Суд вважає, що внаслідок дій [PERSON] , позивач досить тривалий час не міг набути права власності на належне йому нерухоме майно, звертався до різних судових інстанцій, з вимогою захисту його порушеного права, зазнав моральних страждань, а тому суд на підставі справедливості, добросовісності та розумності, та вимог ст. 23 ЦК України , вважає за можливе стягнути з [PERSON] моральну шкоду, яку оцінив позивач, у сумі 300 грн. Згідно ст. 217 ЦК України - недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини. Стаття 236 ЦК України передбачає, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з вищевкладеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині часткового визнання недійсним договору дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 30.10.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] в частині незаконного відчуження обдарованій [PERSON] належних [PERSON] сараю-літньої кухні, під літерою " Б-1", збудованої біля будинку [ADDRESS] підлягають до задоволення. Крім того, з [PERSON] на користь позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial