Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог з урахуванням уточнень позивач посилається на те, що 07.09.2012 року близько 23 год. 15 хв. в м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду в районі е/о №128 було здійснено наїзд на пішохода [PERSON], в результаті чого вона загинула на місці пригоди. У загиблої залишилась сиротою неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. 17.09.2012 року постановою слідчого відділу ДТП СВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Ющишеним А.Ф. потерпілою від злочину визнано мати загиблої - [PERSON] 30.04.2013 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, а 30.07.2013 року вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12012040000000140 за ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 21.06.2013 року під час досудового слідства до [PERSON] було пред"явлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки на загальну суму 350 000,00 грн. На сьогоднішній день Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська розглядається кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Позивач також посилається на те, що 29.07.2013 року ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було накладено арешт на домоволодіння за адресою [ADDRESS] яке належить [PERSON] на підставі договору дарування від 19.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер № 5288. Така ухвала приймалася слідчим суддею за участю обвинуваченого та його захисника, тобто він був добре обізнаний про накладення арешту та заборону вчинення будь-яких дій з домоволодінням. 05.08.2013 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу захисника [PERSON] залишено без задоволення , а ухвалу слідчого судді без змін. Позивач також посилається на те, що 31.07.2013 року обвинувачений [PERSON], не зважаючи на пряму заборону відчуження майна, будучи обізнаним про винесення ухвали про накладення арешту на домоволодіння, діючи умисно, протиправно, розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання з метою уникнення відповідальності по відшкодуванню збитків, завданих потерпілій, уклав договір дарування та подарував будинок та земельну ділянку своїй дружині [PERSON] та дочці [PERSON] Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 08.01.2014 року відомості про це кримінальне правопорушення, скоєне [PERSON] та кваліфіковане за ч.1 ст.388 КК України було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040640000173 та розслідується Бабушкінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Позивач зазначає, що [PERSON] здійснив дарування будинку та земельної ділянки членам своєї сім"ї - дружині та доньці, тобто фактично зазначене майно залишилося у власності родини [PERSON] За допомогою договорів дарування відповідачі, яким відомо про накладення арешту слідчим суддею до їх посвідчення, обвинувачення [PERSON] у скоєнні тяжкого злочину, намагалися створити видимість переходу права власності на підставі передачі майна в дар, тоді коли переслідувана ними мета полягала в ухиленні від відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за рахунок зазначеного у договорах майна, тому ці договори є фіктивними правочинами. Під час укладання та нотаріального посвідчення договорів дарування не було додержано ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України та правочини не було спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, тобто не було мети передати право власності на вказане майно [PERSON] та [PERSON], що є фіктивним правочином, правовими наслідками чого є їх недійсність. Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати недійсним договір дарування домоволодіння (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 123099312101), яке знаходиться за адресою [ADDRESS] укладений 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3778; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 448 кв.м., (кадастровий номер 1210100000:02:092:0027), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] укладений 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3779; скасувати рішення № 4659206 від 31.07.2013 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 123099312101), яке знаходиться за адресою [ADDRESS] та повернути сторони у первісне положення; скасувати рішення № 4659877 від 31.07.2013 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку, загальною площею 448 кв.м., (кадастровий номер 1210100000:02:092:0027), яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та повернути сторони у первісне положення. В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені в позові та уточненні до нього, позовні вимоги підтримав. В судовому засіданні відповідачі та представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необгрунтованність. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які з»явилися, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали справи № 200/10298/13-к , суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов»язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1 ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно до ч.2 ст.640 цього Кодексу якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії Згідно із ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, а тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно до ч.1 ст. 719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Відповідно до ч.2 цієї статті договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава України, [PERSON] Крим, територіальна громада. У відповідності до ч. 1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалося цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У відповідності до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, 07.09.2012 року близько 23 год. 30 хв. в м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду зі сторони вул.Шинна в напрямку вул. 152-ї Дивізії рухався автомобіль "Деу Ланос", державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], яким на шляху руху в районі електроопори №128 було здійснено наїзд на пішохода [PERSON], в результаті чого вона загинула на місці пригоди. 25.12.2012 року відомості про вказане кримінальне правопорушення за ознаками ч.2 ст.286 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження за № 12012040000000140. Після загибелі [PERSON] залишилась неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до розпорядження голови Магдалинівської районної державної адміністрації від 08.07.2013 року № 174-р-13 [PERSON] призначена піклувальником над дитиною [PERSON], батько якого позбавлений відносно нього батьківських прав відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2013 року. Постановою слідчого відділу ДТП СВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Ющишеним А.Ф. від 17.09.2012 року потерпілою від злочину визнано мати загиблої - [PERSON] 30.04.2013 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, а 30.07.2013 року вручено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12012040000000140 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. На теперішній час кримінальне провадження №12012040000000140 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, відносно [PERSON] перебуває в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. 21.06.2013 року під час досудового слідства потерпілою [PERSON] до [PERSON] було пред"явлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на загальну суму 350 000,00 грн. Встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 19.08.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], належало домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 6487478 від 19.07.2013 року. Також, [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка за вказаною адресою? на якій розташоване зазначене домоволодіння. За клопотанням слідчого СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Неборачко О.В. від 23.07.2013 року ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2013 року було накладено арешт на належне [PERSON] на праві власності домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Листом від 30.07.2013 року вказана ухвала була направлена до виконання слідчим на адресо в.о. начальника Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2013 року ухвала слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2013 року про арешт майна залишена без змін. 31.07.2013 року між [PERSON] та його дружиною [PERSON] і донькою [PERSON] був укладений договір дарування домоволодіння (реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна 123099312101), відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] кожній по 1/2 частці домоволодіння [NUMBER] що знаходиться за адресою [ADDRESS] зазначений об"єкт нерухомого майна складається з: А-1 житловий будинок, житловою площею 58,7 кв.м., загальною площею 153,2 кв.м., Б-1 - літня кухня, Г - вбиральня, е - сарай, Ж - сарай, З - душ, №1-6 - огорожа, споруди, І, ІІ - мостіння. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3778. Як зазначено в договорі дарування домоволодіння, дарувальник, тобто [PERSON], стверджує, що на момент підписання цього договору згадане нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною. 31.07.2013 року між [PERSON] та його дружиною [PERSON] і донькою [PERSON] був укладений договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] кожній по 1/2 частці земельної ділянки, загальною площею 0,0583 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3779. Відповідно до п. 4 договору дарування земельної ділянки, дарувальник стверджував? зокрема, що земельна ділянка, яка є предметом цього договору, на момент його укладання в спорі і під забороною (арештом) не перебуває. Як зазначено в п.7 договору, дарувальник та обдаровувані стверджували, що правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним). На підставі зазначених договорів за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право власності, на 1/2 частині за кожною, на домоволодіння та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішення № 4659206 від 31.07.2013 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння, та рішення № 4659877 від 31.07.2013 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку. Встановлено, що представник [PERSON], посилаючись на те, що вказані договори дарування були укладені позивачем з відповідачами після винесення 23.07.2013 року слідчим суддею Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська ухвали про арешт нерухомого майна, звернувся до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про кримінальне правопорушення, відомості про яке, за ознаками ч.1 ст.388 КК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040640000173 та розпочате розслідування, час розгляду даної справи дане кримінальне провадження закрито. Суд вважає, що вказані договори дарування домоволодіння та земельної ділянки від 31.07.2013 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], є фіктивними, а тому підлягають визнанню недійсними, виходячи з наступного. Як вже зазначено вище, 21.06.2013 року під час досудового слідства потерпілою [PERSON] до [PERSON] було пред"явлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на загальну суму 350 000,00 грн., який було долучено до матеріалів кримінального провадження. Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану даяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майно та використовувати його. Згідно до ч.2 цієї статті слідчий суддя або суддя під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотання прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше. Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову. Відповідно до ч.1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. У відповідності до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором, тобто незалежно від того, чи оскаржена вона в апеляційному порядку. Відповідно до ч.2 ст. 534 КПК України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню. Частиною 1 ст.178 ЦК України передбачено, що об"єкти цивільних прав можуть вільно відчужувати або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного оборону, або не обмежені в обороті, або є невід"ємними від фізичної чи юридичної особи. Як вбачається з ухвали від 29.07.2013 року, приймаючи рішення про накладення арешту на належне [PERSON] на праві власності домоволодіння №8 по провулку Затишний в м.Дніпропетровську, слідчий суддя посилався на наявність вказаного позову [PERSON], відповідність зазначеного нерухомого майна критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України та необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту за вказане нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи № 200/10298/13-к при розгляді клопотання слідчого про арешт майна, [PERSON] разом зі своїм представником були присутні в судовому засіданні, надавали пояснення, тобто [PERSON] був обізнаний про винесення вказаної ухвали, яка підлягала негайному виконанню, та накладення арешту на домоволодіння №8 по провулку Затишному в м.Дніпропетровську, що зокрема підтверджується журналом судового засідання, ухвалою від 29.07.2013 року та не заперечувалося в судовому засіданні відповідачами. Не зважаючи на вказане, [PERSON] через два дні після винесення ухвали про арешт 31.07.2013 року уклав договори дарування належних йому домоволодіння та земельної ділянки членам своєї сім"ї - дружині та доньці, тобто фактично зазначене майно залишилося у власності родини [PERSON], який на час розгляду даної справи проживає у цьому ж домоволодінні однією сім"єю з [PERSON], користується ним, що не заперечувалося в судовому засіданні відповідачами. Таким чином, за допомогою вказаних договорів дарування відповідачі, яким до їх укладення та посвідчення достеменно було відомо про накладення арешту слідчим суддею на належне [PERSON] нерухоме майно, а також про його обвинувачення у скоєнні злочину та заявлення потерпілою цивільного позову, намагалися створити видимість переходу права власності від [PERSON] на підставі передачі вказаного нерухомого майна в дар, тоді коли переслідувана ними мета полягала в ухиленні [PERSON] від відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за рахунок зазначеного у договорах майна, яке його власник - [PERSON] у зазначений спосіб відчужив. Тобто ці договори дарування були вчинені без наміру створення відповідних правових наслідків, що обумовлені їх умовами, а тому вони є фіктивними правочинами. Таким чином, під час укладання та нотаріального посвідчення договорів дарування не було додержано вимог ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України та ці правочини не було спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, тобто не було мети передати право власності на вказане майно [PERSON] та [PERSON], отже вони є фіктивними правочинами, правовими наслідками чого є їх недійсність. Будь-яких належних та допустимих доказів в спростування вимог позивача відповідачами суду не надано. В судовому засіданні [PERSON] з представником посилалися на те, що подарувати належне йому вказане нерухоме майно жінці та доньці він збирався давно, оскільки у нього погіршилося здоров"я, він переніс гіпертонічний криз, в зв"язку з чим хвилювався за те, щоб вони після його смерті не залишилися без спадщини і тому ще з квітня 2013 року, тобто до винесення слідчим суддею ухвали від 29.07.2013 року про арешт майна, він готував необхідні для укладення договорів дарування майна документи. Разом з цим, будь-яких належних та допустимих доказів цьому, а також необхідності оформлення майбутньої спадщини саме у такий спосіб відповідачами суду не надано. Крім того, як вбачається з п.4 оспорюваного договору дарування земельної ділянки від 31.07.2013 року, звіт з експертної грошової оцінки земельної ділянки для вчинення даного правочину був виданий ТОВ "Сервіс Експерт М" саме 31.07.2013 року. Відповідно до змісту оспорюваного договору дарування домоволодіння від 31.07.2013 року звіт про оцінку із зазначенням ринкової вартості нерухомого майна для вчинення даного правочину був виданий ТОВ "Південі зірки" 30.07.2013 року, тобто після винесення ухвали про арешт майна. . Суд вважає необгрунтованими доводи відповідачів про те, що на час укладення оспорюваних договорів дарування нотаріусом була встановлена відсутність у відповідному реєстрі реєстрації арешту зазначеного нерухомого майна або заборон його відчуження і ухвала надійшла до виконання лише в грудні 2013 року, оскільки в силу приписів ст. 175 КПК України ухвала слідчого судді від 29.07.2013 року підлягала негайному виконанню і про її винесення саме у день її ухвалення було відомо [PERSON] Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є потерпілою у кримінальному провадженні відносно [PERSON] за ознаками ч.2 ст. 286 ЦК України та цивільним позивачем, якою заявлений у цьому провадженні цивільний позов, і невиконання ухвали слідчого судді про арешт належного [PERSON] нерухомого майна, його відчуження унеможливлює забезпечення її цивільного позову, заявленого на загальну суму 350 000, 00 грн., з метою забезпечення можливої цивільної відповідальності [PERSON] за шкоду, завдану вказаною дорожньо-транспортною пригодою, що порушує її права на охоронювані законом інтереси, а тому вона правомірно звернулася до суду із цим позовом. . Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про визнання недійсними договорів дарування від 31.07.2013 року, як фіктивних, підлягають задоволенню. Приймаючи рішення про визнання недійсними з наведених підстав як договору дарування домоволодіння так і договору дарування земельної ділянки, суд бере до уваги положення п.13 договору дарування домоволодіння, відповідно до якого сторонам договору роз"яснено зміст ст.120 Земельного Кодексу України про перехід права на земельну ділянку у разі переходу права на жилий будинок, будівлю або споруду, а також положеннями Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України №491 від 08.12.2010 року, відповідно до якої домоволодіння - це житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями, а також приписами Цивільного Кодексу України, а саме ст.381, 183, 377 ЦК України, ст.120 Земельного Кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно до ч.2 цієї статті у разі разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно до ч.3 даної статті правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійснихправочинів. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати недійсними договір дарування домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] укладений 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] та договір дарування земельної ділянки, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] укладений 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Також, задовольняючи вищевказані позовні вимоги, суд вважає за необхідне скасувати рішення № 4659206 від 31.07.2013 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] та скасувати рішення № 4659877 від 31.07.2013 року про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та повернути сторони у договорах у первісне положення. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів, кожного окремо у рівній частці, на користь позивача підлягають стягненню понесені нею витрати по справі - сплачений судовий збір у сумі по 243 грн. 60 коп. з кожного, а також підтверджені матеріалами справи понесені витрати на правову допомогу, що загалом становлять 3000,00 грн. - у розмірі 1000,00 грн. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved