Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача на предмет захисту своїх прав як споживача послуг відповідача на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту 24 вересня 2013 року та виплати страхового відшкодування за шкоду, завдану застрахованому транспортному засобу Alfa Romeo, днз АЕ5434ВТ, 2007 року випуску, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 07 червня 2014 року, в розмірі 77969,27 грн., з яких за висновком експерта від 12 березня 2015 року 72169,27 грн. та 5800,00 грн. вартість помилково не взятої до уваги пошкодженої фари, оскільки відповідач не зважаючи на те, що за умовами договору франшиза 0% та визначена вартість автомобіля в сумі 142000,00 грн., сплатив 14 липня 2014 року лише частину шкоди в розмірі 33594,25 грн., прострочивши виконання зобов'язань за договором, за що передбачена ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність у вигляді пені в розмірі 3% від простроченої суми за кожен день прострочки, а пункт 20.5.2 договору про визначення розміру пені за прострочення виконання зобовязання страховиком 0,01% від суми грошового зобовязання за кожен день прострочення, оскільки така умова за ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливою і такою, що обмежує права споживача, тому позивач, згідно збільшених позовних вимог, просив суд визнати недійсним п.20.5.2 договору добровільного страхування наземного транспортного засобу, укладеного між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс груп» та [PERSON]; стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування в розмірі 44375,02 грн., пеню за період з 21 липня 2014 року по 12 березня 2015 року в сумі 311512,64 грн., витрати по оплаті висновків експертних досліджень автотоварознавця в сумі 700,00 грн., 500,00 грн., а також судові витрати в розмірі 3654,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі, заперечуючи проти заявлених вимог тим, що страхове відшкодування виплачено у розмір, визначеному договором, з урахуванням коефіцієнту недострахування в розмірі 76,18%, тому підстави для стягнення пені згідно немає, а висновок експертного дослідження згідно з умовами договору замовлений і оплачений страховиком 25 червня 2014 року, у звязку з чим підстави для стягнення оплати висновку, замовленого позивачем відсутні, тому просила у позові відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, ослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 07 червня 2014 року [PERSON], керуючи автомобілем Alfa Romeo, днз АЕ5434ВТ, 2007 року випуску, в м. Дніпропетровську на перехресті пр. Воронцова та вул. Ясельна, перед поворотом ліворуч не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ», днз АЕ 9048 СВ, під керуванням водія [PERSON], який рухався в попутному напрямку зліва, після чого автомобіль «ВАЗ» продовжив некерований рух ліворуч і скоїв наїзд на електроопору, в результаті чого автомобілям спричинені механічні пошкодження, власникам - матеріальна шкода. За вказаним фактом постановою Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 02 липня 2014 року, яка набрала законної сили 15 липня 2014 року, справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито згідно п. 1 ст. 247 КУпАП (а.с.19). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справах, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин, факти встановлені при розгляді адміністративної справи є преюдиціальними при розгляді цивільної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначається правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування. Одними із видів добровільного страхування є страхування майна та життя. Ст. 980 ЦК України, ст.4 Закону України «Про страхування» передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані, зокрема, володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування). За ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Судом встановлено, що позивач з відповідачем 24 вересня 2013 року уклав договір добровільного страхування наземного транспорту КАСКО без виключень №003597 (а.с.11), за умовами якого, що є обов'язковими для сторін за ст. 627 ЦК України, позивач застрахував свої майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом та застрахованим додатковим обладнанням до нього - автомобілем Alfa Romeo, моделі №159, 2007 року випуску, днз АЕ5434ВТ, дійсною вартістю 142000,00 грн. на період з 25 вересня 2013 року по 24 вересня 2014 року (п.п. 3, 4.1-4.9 договору). За умовами цього договору позивач зобов'язався, зокрема, сплатити страховий платіж, розмір якого визначений в п. 9 договору в сумі 10593,20 грн., що здійснено 24 вересня 2013 року (а.с.18), повідомити про страховий випадок відповідно до визначених страхових ризиків у строки і в порядку, повідомляти про істотні умови для визначення страховий ризиків, надавати автомобіль для огляду і складення страхового акту (п.п. 10.1, 20.1.-20.2.12), а відповідач, зобов'язався в разі настання страхового випадку виплатити страхове відшкодування з розміром франшизи 0% при пошкодженні застрахованого транспортного засобу, 10% при знищенні транспортного засобу, без урахування зносу, з правом вибору СТО страхувальником (п.п.11.1-11.5.4 договору). Пунктами п.п.6.1-6.6. цього договору страховими ризиками визначені: дорожньо-транспортна пригода, стихійне лихо, незаконне заволодіння, пожежа та вибух, протиправні дії третіх осіб, зовнішній вплив, а страховим випадком згідно п.19.1 договору є пошкодження, знищення або втрата застрахованого транспортного засобу (застрахованого додаткового обладнання) внаслідок подій, визначених у вказаних пунктах. Зокрема, дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху застрахованого транспортного засобу, внаслідок загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки (зіткнення з іншим транспортним засобом, наїзд на рухомі і нерухомі предмети, перевертання, падіння застрахованого транспортного засобу з мостів, шляхопроводів,тощо). Страхова сума (ліміт) обмовлена пунктом 7 договору розміром в 142000,00 грн. Як встановлено судом, 07 червня 2014 року сталася ДТП за участю застрахованого транспортного засобу, належного позивачу, про що останній в обумовлені строки згідно з п.п.21.1.1, 22.1.6 повідомив відповідача та подав заяву з пакетом необхідних документів 10 липня 2014 року, після чого страховиком ця подія визнана страховим випадком. Згідно звіту оцінки по визначенню вартості відновлювального ремонту КТЗ від 25 червня 2014 року №19061405, складеного оцінювачем ПП «Центр судових експертиз та оцінки» [PERSON], вартість відновлювального ремонту автомобіля Alfa Romeo, днз АЕ5434ВТ, пошкодженого внаслідок ДТП без урахування коефіцієнту фізичного зносу 44098,52 грн., з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 32937,37 грн. (а.с.109-133). Відповідно до ст.7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обовязковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Така оцінка проводиться в порядку, передбаченому "Методикою товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів", затвердженою наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 №142/5/2092. Відтак, зважаючи, що зазначений звіт від 25 червня 2014 року №19061405 проведений у відповідності до чинного законодавства для вирішення питання щодо розміру фактично заподіяної позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди та вартості відновлювального ремонту, суд приймає його як належний і допустимий доказ за ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля. При цьому, суд не приймає до уваги висновки експертних досліджень, представлених позивачем від 13 серпня 2014 року та від 12 березня 2015 року, оскільки п.3 договору передбачено проведення відповідних розрахунків та замовлення довідок і документів для визначення розміру шкоди і не покладається на страхувальника, а страховиком такий обов?язок виконано належним чином, експертне дослідження замовлено, проведено і оплачено та позивачем проведені висновки не спростовані. Звідси, вимоги про стягнення з відповідача на користь поизвача витрат на проведення висновків автотоварознавця за замовленням позивача в сумі 700,00 грн. та 500,00 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до п.п.24.1, 24.2.5 рішення про здійснення або відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування приймається страховиком протягом 10 робочих днів з дня надання страхувальником страховику заяви про подію та необхідних документів, а страхове відшкодування розраховується згідно п.23.4.1. наступним чином: розмір відшкодування = розмір прямого матеріального збитку, завданого страхувальнику внаслідок настання страхового випадку * коефіцієнт недострахування - розмір франшизи - суми відшкодування, отримані страхувальником від осіб, відповідальних за завдані збитки + вартість залишків ЗТЗ придатних для подальшої реалізації - розмір несплачених страхових платежів за наступні періоди. Відповідачем здійснено виплату страхового відшкодування 14 липня 2014 року (а.с.53) відповідно з калькуляцією лише в частині 33594,25 грн. виходячи з того, що згідно з п.17.1.8 коефіцієнт недострахування складає 76,18%, а дійсна вартість автомобіля на час укладання договору становить 186400,00 грн. Так, відповідно до п.17.1.8 договору страхування коефіцієнт недострахування (пропорційності) - це співвідношення страхової суми, встановленої договором для ЗТЗ (ЗДО), до дійсною вартості цього ЗТЗ (ЗДО) на дату укладання договору. У разі якщо страхова сума для ЗТЗ (ЗДО) перевищує дійсну вартість ЗТЗ (ЗДО) на дату настання страхового випадку, то сума перевищення при розрахунку страхового відшкодування не приймається до розрахунку. Як вбачається з договору страхування, у пункті 4.9 вказана дійсна вартість застрахованого транспортного засобу в сумі 142000,00 грн., у пункті 7.3 - загальна страхова сума визначена розміром в 142000,00 грн., а відтак, підстави для встановлення страховиком іншої суми дійсної вартості застрахованого транспортного засобу ніж та, що визначена самим договором відсутні, у зв'язку з чим відповідачу належало здійснити виплату страхового відшкодування виходячи з відсутності коефіцієнту недострахування. При визначенні суми страхового відшкодування суд виходить з розміру прямого матеріального збитку згідно п.23.3 договору та вартості відновлювального ремонту, який оплачений та проведений. Так, позивач згідно виставленого рахунку №41 від 01 липня 2014 року по дефектовочній калькуляції СТО ТОВ «Фолькау» фактично сплатив за відновлювальний ремонт згідно наряду замовлення від 14 липня 2014 року 33594,00 грн., згідно видаткової накладної №1081 від 11 серпня 2014 року 25304,00 грн., та згідно видаткової накладної №1774 від 15 серпня 2014 року 5800,00 грн. (а.с.106-107, 199, 206, 207, 208, 209, 210). Відповідно до звіту оцінки по визначенню вартості відновлювального ремонту КТЗ від 25 червня 2014 року №19061405, складеного оцінювачем ПП «Центр судових експертиз та оцінки» [PERSON] позивачу виплачено відповідачем страхове відшкодування 14 липня 2014 року в сумі 33594,25 грн., таким чином невиплачена сума страхового відшкодування складає (33594,00 грн. +25304,00 грн. + 5800,00 грн.) 33594,00 грн. = 31105,00 грн. При цьому, відповідачем при виплаті страхового відшкодування не взята до уваги вартість пошкодженої фари згідно протоколу огляду транспортного засобу після ДТП від 19 червня 2014 року (а.с.168), що відповідно до умов п.11.4, п.17.1.1.,пп.17.1.1.2 покривається страховою виплатою та підлягає відшкодуванню позивачу в розмірі фактичних витрат 5800,00 грн., про що повідомлено відповідача та представлено платіжний документ (а.с.210). Разом з тим, ні представлений рахунок від 01 липня 2014 року, ні після фактичної оплати відповідачем не відшкодована решта належного страхового відшкодування. Відповідно до п. п.2, 3 ч.1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Вказані положення кореспондують нормам ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», норми якого поширюються і на учасників страхових правовідносин, а на страхувальників - як споживачів послуг страхування, якими визначено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Одночасно суд зважає на те, що однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Відтак, враховуючи дату подання заяви про виплату страхового відшкодування 10 липня 2014 року (а.с.21, 22), строк прийняття рішення, визначений п.24.2.5 договору, страхова виплата належала до виплати не пізніше 20 липня 2014 року, після чого відповідач вважається таким, що прострочив до дня виконання зобов'язань, тому зважаючи, що справа судом за ст. 11 ЦПК України розглядається лише в межах заявлених позовних вимог, неустойка підлягає стягненню лише до 12 березня 2015 року, що складатиме: 31105,00 грн.*0,01%*235 днів = 730,9675 грн., тобто підлягає стягненню 730,97 грн. Розвязуючи вимоги позивача про визнання недійсним пункту 2.0.5.2 договору страхування щодо визначення розміру пені за прострочення виконання страховиком зобовязань з виплати страхового відшкодування, суд, визначаючи згідно з ст. 11 ЦПК України межі розгляду цієї справи, виходить з того, що правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, з яких звернувся позивач до суду, на що звертав увагу судів Пленум Верховного Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями частини п'ятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Разом з тим, позивач не навів доказів того, що умови про визначення розміру пені в 0,01% за прострочення страховиком зобов?язань є несправедливими щодо нього як споживача страхових послуг та таких, що істотно порушують його права, а відтак, враховуючи, що при підписанні договору позивач був ознайомлений зі змістом усього договору, в тому числі і п.20.5.2, і погодився з усіма умовами договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав за ст.ст.215 ЦК України, ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання пункту 20.5.2 договору страхування від 24 вересня 2013 року недійсним, у зв?язку з чим у задоволенні цих вимог належить відмовити. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial