Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

09.11.2016 року представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеної між позивачем та відповідачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.02.2016 року (далі Генеральна угода), відповідач отримав кредит у розмірі 35955,66 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобовязався щомісячно здійснювати погашення заборгованості. Однак свої зобовязання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 20.10.2016 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 42520,32 грн., яка складається з наступного: 33990,29 грн. заборгованість за кредитом, 2941,18 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2478,83 грн. заборгованість за пенею та комісією, 3110,02 грн. штраф відповідно до п.2.2. генеральної угоди. Тому, просить стягнути з відповідача вказану заборгованість. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано відзив на позовну заяву відповідно до якого просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки в матеріалах справи відсутні копії кредитного договору № SAMDN51000102773248 від 15.08.2013 року; умови та правила надання кредитних карт; правила користування платіжною карткою; будь-які докази отримання відповідачкою платіжної картки, а ні на підставі анкети-заяви від 11.12.2010 року, а ні на підставі п. 2.3. Генеральної угоди; докази щодо встановлення кредитного ліміту на карту та користування ним відповідачкою; заява підписавши яку, відповідачка підтвердила свою згоду на те, що Генеральна угода, умови та правила, тарифи складають кредитний договір. Також неможливо перевірити законність, правильність та обґрунтованість нарахування неустойки за Генеральною угодою, адже ці та інші питання врегульовані Умовами та правилами надання продукту кредитних карт, копія яких в матеріалах справи відсутня і двічі позивачем проігноровано вимогу суду щодо їх надання. Також виписка по картці яка надана до суду ніким не підписана. Крім цього, виписка не може бути надана по картці, адже облік операції ведеться на картковому рахунку, проте жодних даних про відкриття рахунку, як і договору про його відкриття матеріали справи не містять. Також виписка містить дані про встановлення кредитного ліміту перерахування коштів у сумі кредитного ліміту, але із змісту виписки неможливо встановити ким, куди, на підставі чого ці кошти були перераховані і списані з картки. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] також надано зустрічну позовну заяву відповідно до якої просив визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 24.02.2016 року укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], посилаючись на те, що у змісті оспорюваного провочинну відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: всупереч вимогам ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; всупереч вимогам ст..11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідач вимогам чинного законодавства України Не справедливими умовами зокрема с установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» надано заперечення на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого просив у задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі, з наступних підстав, а саме, 24.02.2016 року Відповідач маючи одне невиконане кредитне зобов'язання за якими ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов'язань по вищевказаним кредитним договорам. Банк пішовши на зустріч Відповідачу погоджено підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаними договорами. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 39105,67 грн. з урахуванням суми першого внеску в розмірі 3150 грн.(п. 1.2 генеральної угоди). Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 24.02.2016 року по 28.02.2019 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості. Таким чином графік погашення боргу визначений умовами Угоди. З моменту підписання Генеральної угоди пройшло більше року та Відповідач до Банку не звертався з запитами/претензіями щодо відсутності одного з кредитних договорів, невідповідності суми боргу, щодо списання коштів з його рахунків та решти заперечень, які були висловлені в суді, що додатковий раз підтверджує хибність тверджень Відповідача та бажання уникнути відповідальності. Більше того Відповідачем не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження своїх заперечень. Банком надані наступні докази, які підтверджують правомірність укладення генеральної угоди та наявність не виконаних кредитних зобов'язань: копія кредитного договору; розрахунки заборгованості; генеральна угода; фото клієнта з картою; копія паспорта Відповідача; записка по рахунку. Тобто, ознайомившись з умовами генеральної угоди до її підписання відповідач гримав повну інформацію про умови договору та власноруч підписав генеральну угоду про реструктуризацію. Клієнт надав згоду, що генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Перше порушення графіку погашення Клієнтом здійснено в травні 2016 року шляхом внесення платежу меншого за встановлений щомісячний платіж згідно умов Генеральної угоди, у зв'язку з чим настають наслідки погодженні угодою, а саме пунктом 2.2. Будь-яких дій щодо введення Відповідача в оману при укладенні кредитного договору, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", як сторона договору, не вчиняв. Відповідач добровільно уклав з Банком Генеральну угоду, будь яких підтверджень в обмеженні його можливості прочитати угоду в момент підписання, він не вказав. Звинувачення Відповідача, що Банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів, що Відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладенням до суду не надано. Також необхідно зауважити, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що Відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за Генеральною угодою, що свідчить про те, що Відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за Угодою. Позивачем надано заяву про розгляд справи у відсутності представника, позов підтримують в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечують. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки не має підстав для його задоволення, та просив задовольнити зустрічну позовну заяву з підстав вказаних в ній. Суд, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" слід відмовити, а позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до п. 2.1 укладеної між позивачем та відповідачем Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 24.02.2016 року (а.с. 6-29) позивач надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 35955,66 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобовязався щомісячно здійснювати погашення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. Згідно зі ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України). Кредитний договір укладено сторонами в письмовій формі, підписано сторонами та скріплено печаткою банку, тобто він є чинним. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачені. В договорі передбачені усі істотні умови договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору. Отже, на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття ним зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а тому відсуні підстави для визнання кредитного договору недійсним. У порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 20.10.2016 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 42520,32 грн., яка складається з наступного: 33990,29 грн. заборгованість за кредитом, 2941,18 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2478,83 грн. заборгованість за пенею та комісією, 3110,02 грн. штраф відповідно до п.2.2. генеральної угоди. Відповідачем наданий банком розрахунок суми заборгованості належними та допустимими доказами не спростовано, а також не надано доказів на підтвердження належного виконання зобов'язань за договором. Відповідно до ст. 627-629,638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Досліджена в судовому засіданні заява позичальника (а.с. 5), Генеральна угода від 24.02.2016 року (а.с. 4), та Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 6-29) достатньо підтверджують факт укладення між сторонами кредитного договору та виникнення між сторонами кредитних зобовязань. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Досліджений в судовому засіданні розрахунок заборгованості (а.с. 3) достатньо підтверджує факт неналежного відповідачем взятих на себе зобовязань за кредитним договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями Умов та правил надання банківських послуг визначена відповідальність позичальника за неналежне виконання обов'язків відповідно до законодавства України та умов договору, зокрема, у вигляді штрафу та пені. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-2003цс15. У зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити. Таким чином, згідно вищевказаного розрахунку, станом на 20.10.2016 року заборгованість на користь позивача становить 39410,30 грн., яка складається з наступного: 33990,29 грн. заборгованість за кредитом, 2941,18 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 2478,83 грн. заборгованість за пенею та комісією. Неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх зобовязань по кредитному договору порушують права позивача, а тому їх позов слід задовольнити у вказаній частині. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1378 грн.

Outcome: partial