Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить, з урахуванням уточнених вимог, визнати незаконною бездіяльність відповідачів - Головного управління МВС України в АР Крим та прокуратури АР Крим щодо порушення ними вимог чинного законодавства, а саме в тому, що позивачу не роз'яснено порядок відновлення порушених прав, не повідомлено про винесення та набуття чинності постанови про закриття кримінальної справи у відношенні нього, та не було вручено повідомлення із вказівками про звернення з вимогами про стягнення шкоди та відновлення порушених прав. Також позивач просить стягнути на його користь з Головного управління держказначейства України в АР Крим за рахунок коштів Державного Бюджету моральну шкоду у розмірі 5000000 грн., завдану незаконними діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду. У судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пояснили обґрунтування моральної шкоди, посилаючись на те, що впродовж понад десяти років проведення всіх досудових та судових дій відносно позивача, він відчував жах за своє майбутнє в очікуванні кримінального покарання, завжди знаходився у стресовому нервово-психічному стані. Його перебування у слідчому ізоляторі закінчилось тим, що він захворів тяжкою формою пневмонії, до того ж негативна психологічна обстановка теж залишила свої відбиток на стані здоров'я позивача. [PERSON] не мав права розпоряджатися належним йому майном у зв'язку із накладенням на нього арешту. Також всі проведені дії негативно відобразились на діловій репутації [PERSON] та значно знизило його авторитет серед односельчан та знайомих. До того ж, позивач вказує на те, що у зв'язку із притягненням його до кримінальної відповідальність він був позбавлений права удочерити дитину та, будучи людиною, яка сповідує релігію Іслам, не зміг здійснити паломництво, оскільки його позбавили права вилиту в ОАЕ м. Мекку у зв'язку із затриманням та обранням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Представники відповідачів із позовом не погоджувалися, посилалися на відсутність законних і обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача. Вислухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи та з'ясувавши обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 24 листопада 1999 року старшим слідчим слідчого управління ГУ МВС України в АРК Селеметовой Е.Е. за ст.86-1 Кримінального кодексу України (у ред. 1960 року) було порушено кримінальну справу № 148231 за фактом розкрадання у 1995-1995 роках посадовими особами Дирекції споруджуваних підприємств №4 у м. Феодосія, яка є структурним підрозділом Управління капітального будівництва Державного комітету АРК у справах національностей та депортованих громадян, державних грошових коштів в особливо великих розмірах. 10 березня 2000 року за ст.86-1 КК України (в ред.1960 року) старшим слідчим СУ ГУ МВС України в АРК Селеметовой Е.Е. у відношенні позивача було порушено кримінальну справу №196566 за фактом розкрадання у 1995 році начальником УКБ Держкомнаца АРК 4,8 млрд.крб. Справи об'єднані в одне провадження. 16 липня 2000 року за ст.86-1 КК України (в ред. 1960 року) старшим слідчим СУ ГУ МВС України в АРК Селеметовой Е.Е. у відношенні позивача було порушено кримінальну справу № 196585 за фактом розкрадання у листопаді 1995 року начальником УКБ Держкомнаца АРК 45 млрд.крб. Справи об'єднані. 25 лютого 2002 року дії обвинуваченого [PERSON] були перекваліфіковані зі ст.86-1 КК України (в ред.1960 року) на ст.364 КК України (в ред. 2001 року). 18 липня 2000 року за ст.86-1 КК України (в ред. 1960 року) старшим слідчим СУ ГУ МВС України в АРК Селеметовой Е.Е. у відношенні [PERSON] було порушено кримінальну справу № 196587 за фактом розкрадання у 1995-1996 роках начальником УКБ Держкомнаца АРК 74 млрд.крб. Кримінальні справи об'єднані. 18 липня 2000 року за ст.86-1 КК України (в ред.1960 року) старшим слідчим СУ ГУ МВС України в АРК Селеметовой Е.Е. у відношенні позивача [PERSON] було порушено кримінальну справу за фактом розкрадання у 1995 році начальником УКБ Держкомнаца АРК 20 млрд. крб. Справи об'єднані. 25 лютого 2002 року дії обвинуваченого [PERSON] перекваліфіковані за ст.86-1 КК України (в ред. 1960 року) на ст.364 КК України (в ред. 2001 року). 22, 29, 30 квітня 2002 року за ч.2 ст.366 КК України ( в ред. 2001 року) - посадовий підлог, було також порушено ряд кримінальних справ у відношенні [PERSON] 30 квітня 2002 року дії обвинуваченого [PERSON] перекваліфіковані з ч.2 ст. 366 КК України ( в ред. 2001 року) на ч.2 ст.358 КК України ( в ред. 2001 року). 26 липня 2002 року позивача було притягнуто у якості обвинуваченого за ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 364, ч.2 ст.366, ч.2 ст.358 КК України. Окрім вищевикладеного, 10 березня 2000 року близько 09 год. 00 хв., позивача, який знаходився в аеропорту "Центральний" у м. Сімферополі, після реєстрації та проходження митного контролю, було фактично затримано працівниками міліції аеропорту "Центральний" м. Сімферополя, чим спричинили йому перешкоду у здійсненні вилиту в Об'єднані Арабські Емірати м. Мекка. Після затримання в аеропорту, [PERSON] примусово доставили в слідче управління ГУ МВС України в АРК за адресою: м. Сімферополь, пр-т Кірова, 62, а потім, у супроводі працівників міліції, відвезли у м. Бахчисарай на адресу вул. Підгородня, 87в, де розташоване мале приватне підприємство фірма "Аю-Даг", директором якого на той момент був [PERSON], та було проведено обшук та виїмка документів, які належали МПП фірмі "Аю-Даг". Після проведення слідчих дій, [PERSON] знаходився у слідчому ізоляторі три доби, після чого, 13.03.2000 року був звільнений. 20 березня 2000 року, [PERSON] було пред'явлено обвинувачення та обрано щодо нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 01 червня 2000 року [PERSON], як обвинуваченого було взято під варту задля подальшого знаходження у Сімферопольському слідчому ізоляторі. 07 липня 2000 року обвинуваченому було замінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 14 липня 2000 року протоколом опису майна у будинку [PERSON], розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі постанови слідчого від 14 березня 2000 року, було проведено обшук приміщення, описано та арештовано майно позивача, а саме: двоповерховий будинок з підвальним приміщенням. 25 грудня 2002 року було складено обвинувальний висновок по кримінальній справі № 130236/2 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.191, ч.2 ст.364, ч.2 ст.358 КК України. 21 січня 2003 року вказаний обвинувальний висновок був затверджений заступником генерального прокурора України державним радником юстиції 3-го класу Медведько А.І. та передано на розгляд до суду. 15 червня 2005 року ухвалою Київського районного суду м. Сімферополя кримінальну справу у відношенні [PERSON] було повернуто для проведення додаткового розслідування. Після проведення ряду досудовий дій, 26.06.2006 року [PERSON] було пред'явлене остаточне обвинувачення за ст. 191 ч. 5, 364 ч. 2 КК України. 20 липня 2006 року обвинувальний висновок № 130236/2 за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України передано на розгляд суду. 03 лютого 2009 року Київським районним судом м. Сімферополя у відношенні [PERSON] винесено виправдувальний вирок за відсутність в його діях складу злочину. 16 квітня 2009 року ухвалою Апеляційного суду АРК вирок від 03 лютого 2009 року було скасовано та кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] направлено на новий судовий розгляд. Постановою Київського районного суду м. Сімферополя від 26 травня 2009 року вказану кримінальну справу повернуто до прокуратури АР Крим для проведення додаткового розслідування. 18 вересня 2009 року постановою слідчого по особливо важливим справам СУ ГУ МВС України в АРК капітана міліції Нікіфорової Д.В. кримінальну справу № 130236/2 було закрито у зв'язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України. Про винесену постанову позивача усно сповістили та сказали, що вона повинна бути узгоджена з прокуратурою. Проте, ця постанова була скасована прокуратурою АР Крим в порядку надзору і досудове слідство щодо [PERSON] поновлено. 10 грудня 2009 року постановою старшого слідчого по особливо важливим справам СУ ГУ МВС України в АРК майором міліції Мамоновим Д.Ю. кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] знову було закрито за відсутністю складу злочину. Натомість прокуратурою АР Крим і ця постанова також була скасована, а досудове слідство щодо [PERSON] поновлено. 15.01.2010 року постановою старшого слідчого по особливо важливим справам СУ ГУ МВС України в АРК підполковником міліції Мамоновим Д.Ю. кримінальну справу № 130236/2 знову було закрито за відсутністю складу злочину в діях [PERSON] Як зазначає позивач, про винесену постанову його усно сповістили та сказали, що вона повинна бути узгоджена з прокуратурою. Проте, продовжуючи незаконне переслідування [PERSON], зазначена постанова прокуратурою АР Крим знову була скасована, а провадження у кримінальній справі поновлено. В решті решт, 04.10.2010 року постановою старшого слідчого по особливо важливим справам СВ УБОП ГУМВС України в АРК капітаном міліції Холод Д.А. кримінальну справу № 130236/2 було закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Копію цієї постанови [PERSON] отримав на свою вимогу лише 01.03.2011 року. Отже, судом установлено право [PERSON] на відшкодування шкоди, передбаченої Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", яке виникло в нього у зв'язку з винесенням 04.10. 2010 року постанови старшого слідчого по особливо важливим справам СВ УБОП ГУМВС України в АР Крим капітана міліції Холод Д.А. про закриття кримінальної справи щодо [PERSON] за звинуваченням його в скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.191, ч.2 ст.364 КК України у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" N 266/94-ВР від 01.12.1994 року, у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Згідно із п. 6 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 року, - відповідний орган, зазначений у п. 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав сили, або постановою (ухвалою) суду направляє повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Проте, в порушення зазначених нормативних актів досудовим слідством не було [PERSON] направлене таке повідомлення, не було роз'яснено порядок та строки звернення задля відшкодування спричиненої шкоди. У зв'язку із цим позовні вимоги з цього приводу підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1 Закону 226, за ним підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У статті 2 цього Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Разом з цим, вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, спричиненої [PERSON], суд виходить з наступного. Судом дійсно встановлено спричинення [PERSON] моральної шкоди, завданої за зазначеними вище незаконними діями насамперед досудового слідства та прокуратури, яка має забезпечувати нагляд за законністю досудового слідства. Натомість, незважаючи на наявність виправдувального вироку (хоча його і було згодом скасовано), неодноразове закриття слідчими провадження у справі у зв'язку із відсутністю в діях [PERSON] складу злочинів, прокуратура наполегливо відновлювало досудове слідство, скасовуючи постанови про закриття провадження у справі, чим подовжувало страждання [PERSON] у зв'язку із незаконним його переслідуванням. Згідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності вини. За ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому, посилання позивача на приписи ч. 3 ст. 13 Закону 226 щодо розміру моральної шкоди, суд вважає безпідставними, оскільки такий розмір передбачається у випадку розгляду заяви громадянина, поданої, та такої, що розглядається, в порядку ч. 1 ст. 12 цього Закону, а не у позовному провадженні. Разом з цим, з урахуванням вищенаведеного, приписів, визначених в Постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995 року, та положень ст. 23 ЦК України, суд вважає за можливе задоволення позовних вимог позивача у розмірі 50000 грн., що буде адекватне обставинам справи, тривалості страждань та часу, минулого з цього часу. Відповідно до приписів Закону України "Про судовий збір", судовий збір стягненню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: partial