Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлового приміщення [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на ? частину зазначеного нежитлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що 21.04.1998 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу дітей немає. 29.04.2014 року шлюб між ними було розірвано. Під час проживання у шлюбі подружжям за спільні кошти було придбано майно, зокрема 21.12.2010 року між Вінницькою міською радою та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS]. Право власності на нерухоме майно зареєстровано у КП «Вінницьке міське БТІ» 16.04.2011 року під номером [NUMBER]. При укладенні договору купівлі-продажу операція була оформлена на ім'я дружини - [PERSON], яка пізніше зареєструвала право власності в КП «Вінницьке міське БТІ» на своє ім'я. При цьому, позивачем надавалась згода від 21.12.2010р. на купівлю [PERSON] нежитлового приміщення. На даний час відповідач обмежує право позивача на володіння і розпорядження його частиною спільного майна, мотивуючи це тим, що право власності на спірний об'єкт нерухомості зареєстровано на її ім'я. Посилаючись на ст.ст. 60 ЦК України, ст.ст. 62, 63, 69, 70, 71 СК України, рішення Конституційного Суду України № 17-рп від 19 вересня 2012 року позивач зазначає, що дане нерухоме майно, придбане під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, а отже є об'єктом їх спільної власності. Оформлення відповідачем права власності на нерухоме майно, придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі на своє ім'я як фізичної особи - підприємця, не змінює статус цього майна як спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи наведене позивач просив визнати спільною сумісною власністю подружжя нежитлове приміщення [ADDRESS], право власності на яке зареєстроване в КП «Вінницьке міське БТІ» 16.04.2011 р. під номером [NUMBER] за відповідачем [PERSON], а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримала з наведених у позові підстав та пояснила суду, що нежитлове приміщення [ADDRESS] позивач та відповідач придбали під час перебування в шлюбі, а тому воно є спільною сумісною власністю, при цьому, та обставина що спірне нежитлове приміщення оформлено за відповідачем як фізичною особою - підприємцем не змінює статусу майна як спільного сумісного. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо позову та пояснила, що в період перебування у шлюбі з позивачем, вона, як фізична особа - підприємець, з метою здійснення підприємницької діяльності і за рахунок грошових коштів отриманих від сина - [PERSON], придбала 21.12.2010 року на підставі Договору купівлі-продажу укладеного між нею та Вінницькою міською радою нежитлове приміщення [ADDRESS]. До 2010 року відповідач орендувала вказане приміщення та в подальшому викупила його. Право власності на нерухоме майно зареєстроване у КП «Вінницьке міське БТІ» 16.04.2011 року. Згідно витягу про державну реєстрацію прав КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» [NUMBER] від 16.04.2011 року даний об'єкт належить їй на праві приватної власності. Відразу після придбання вказаного приміщення нею було здійснено ремонт, встановлено меблі та зазначене нежитлове приміщення [ADDRESS] використовувалося у відповідності до цільового призначення для здійснення підприємницької діяльності. На даний час у вказаному приміщенні розміщено архів ФОП [PERSON] Оскільки дане спірне майно було куплено для здійснення підприємницької діяльності за кошти її сина [PERSON], то відповідач вважає, що дане нежитлове приміщення є її власністю як фізичної особи - підприємця. Крім того, заперечуючи проти позову відповідач посилається на мирову угоду укладену позивачем та відповідачем 17.04.2014р., відповідно до якої відповідач визнала за позивачем право власності на ? частину оспорюваного нежитлового приміщення, а [PERSON] в свою чергу зобов'язався сплатити [PERSON] кошти в сумі, еквівалентній 7500 доларів США під час укладення угоди щодо відчуження належної йому ? частини вказаного приміщення. Відповідач зазначає, що позивач ніколи б не погодився на підписання такої угоди при умові що оспорюване приміщення відносилося б до спільної сумісної власності. Враховуючи зазначене відповідач просила у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2015р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON]. Третя особа в судовому засіданні 26.01.2016р. та його представник [PERSON] заперечували щодо задоволення позовних вимог та пояснили суду, що мати [PERSON] - [PERSON] з 2001 по 2010 роки орендувала приміщення [ADDRESS] для здійснення підприємницької діяльності. В 2010 році [PERSON] отримала можливість приватизувати вказане приміщення шляхом його викупу, проте ні вона, ні її колишній чоловік ([PERSON].) не мали коштів для придбання даної нерухомості. [PERSON] з 2004 року почав самостійно працювати та займатись підприємницькою діяльністю в місті Києві та маючи значні заощадження попросив мати ([PERSON]) викупити вказане приміщення, маючи намір в послідуючому повернутися в місто Вінницю та працювати разом з нею. Суттєвою обставиною для прийняття рішення про придбання зазначеного приміщення було те, що воно знаходиться під належною третій особі квартирою [ADDRESS]. На виконання досягнутих домовленостей [PERSON] зняв зі свого банківського рахунку грошові кошти в сумі 92030 грн. та передав їх [PERSON], яка відкрила поточний рахунок в АТ «Ерде Банк» та вносила на свій рахунок отримані від свого сина кошти, та уже з нього перераховувала кошти продавцю - Вінницькій міській раді. Третя особа також зазначив, що окрім знятих 92030 грн. ним також було передано матері 3000 доларів США, оскільки їй також були необхідні кошти на виготовлення технічної документації на об'єкт приватизації, проведення оцінки майна, оплати послуг нотаріуса, а також сплатити 17402,63 грн. податку на додану вартість. На думку третьої особи позивач вирішив скористатися ситуацією та закріпити за собою право на майно, при цьому позивач був обізнаний із домовленістю щодо умов викупу нежитлового приміщення між ним та матір'ю. Крім того, третя особа пояснив, що оскільки загальна сума коштів яка передавалася ним матері була еквівалентною 15000 доларів США, що було значною сумою, 06.11.2010р. між ним та ФОП [PERSON] було укладено договір позики на суму 120000 грн., що на момент укладення договору було еквівалентно 15000 доларів США., та у зв'язку з фактичною передачею коштів ФОП [PERSON] було видано третій особі розписки від 11.12.2010р., від 18.12.2010р. та від 08.01.2011р. З огляду на вказане третя особа та його представник просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм юридичну оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.04.1998 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб та відповідач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. (т. 1, а.с. 8). Від даного шлюбу у сторін дітей немає. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 29.04.2014 року, прізвище останньої змінено на [PERSON]. (т. 1, а.с. 116). Відповідач [PERSON] має сина від першого шлюбу - [PERSON], [INFO]. (т. 1, а.с. 63-65). Як вбачається зі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, дата проведення державної реєстрації 28.11.2001 року. (т. 1, а.с. 212). З профайла адвоката [PERSON] вбачається, що адресою робочого місця адвоката вказане приміщення [ADDRESS]. (т. 1, а.с. 114). Відповідач в судовому засіданні пояснила, що починаючи з 2001 року, на підставі розпорядження Вінницької міської ради "Про надання в орендне користування нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади міста" [PERSON], як приватний підприємець, отримала приміщення [ADDRESS] в орендне користування для здійснення підприємницької діяльності, яке орендувала до 2010 року, що також підтверджується додатковою угодою до договору оренди приміщень/будівель, споруд/ №1-42 від 07.03.2007р. (т. 1, а.с. 208-209). Вказана обставина представником позивача не заперечувалась. Згідно з рішенням 40 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 30.10.2009 року № 2528 "Про внесення доповнень до рішення міської ради від 27.02.2009 року №2267 «Про затвердження переліків приватизації об'єктів комунальної власності міста на 2009 рік" до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу було включено підвальне приміщення загальною площею 77,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в м. Вінниці, яке орендувала ФОП [PERSON]. (т. 2, а.с. 25). Згідно з рішенням 46 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 26.03.2010 року № 2720 "Про затвердження переліків приватизації об'єктів комунальної власності міста на 2010 рік" до переліку об'єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу було включено підвальне приміщення загальною площею 81,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в м. Вінниці, яке орендувала ФОП [PERSON]. (т. 2, а.с. 26). На виконання вказаного рішення Вінницької міської ради, 21 грудня 2010 року між Вінницькою міською радою в особі Управління комунального майна Вінницької міської ради та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу приміщення під номером 3, розташованого в м. Вінниці по [ADDRESS] загальною площею 75,5 кв.м. Відповідно до пункту 1.5 Договору купівлі-продажу від 21.12.2010р. об'єкт приватизації продано за 87013,17 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 21.12.2010 року та зареєстровано в реєстрі за №2602. (т. 1, а. с. 9-10, 72-73, 186-187). Відповідно до акту приймання передачі нежитлового приміщення під №3 від 10.01.2011р. Управлінням комунального майна Вінницької міської ради передано, а фізичною особою-підприємцем [PERSON] прийнято придбане 21.12.2010р. шляхом викупу нежиле приміщення під №3, загальною площею 75,5 кв.м., за адресою: м. Вінниця, [ADDRESS], вартістю 104415,80 грн., в тому числі ПДВ - 17402,63 грн. (т.1, а.с 214) Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні договору купівлі-продажу спірного майна відповідач діяла, як фізична особа-підприємець. Право приватної власності на дане нежиле приміщення зареєстровано в Комунальному підприємстві «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 16 квітня 2011 року, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав [NUMBER] від 16 квітня 2011 року. В даному витязі міститься примітка про те, що [PERSON] є фізичною особою - підприємцем. (т. 1, а. с. 11, 216). Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Сімейного Кодексу України - далі - СК України). Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-1109цс15. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В свою чергу, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення наявності цих фактів в сукупності спірному набутому майну може бути визначено режим спільного сумісного майна. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15 та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 7 жовтня 2015 року при розгляді справи №6-18976св15. Як встановлено судом та зазначено вище відповідач [PERSON], як фізична особа-підприємець, перебуваючи у шлюбі з позивачем, з метою здійснення підприємницької діяльності придбала 21.12.2010 року на підставі Договору купівлі-продажу укладеного між нею та Вінницькою міською радою в особі Управління комунального майна нежитлове приміщення [ADDRESS]. Однак, заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначає про те, що спірне приміщення було придбане не за рахунок коштів подружжя, а за рахунок коштів, отриманих від її сина від першого шлюбу [PERSON] - третьої особи. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] та не оспорювалося сторонами, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, дата проведення державної реєстрації 05.06.2007 року. З профайла адвоката [PERSON] вбачається, що адресою робочого місця адвоката вказане приміщення №2 по [ADDRESS] в м. Вінниці. (т. 1, а.с. 113). В той же час, як вбачається з договору дарування від 13.02.1997р. [PERSON] являється власником 3/25 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS]. (т. 2, а.с. 27) В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є однією особою, оскільки як вбачається зі свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові [NUMBER] від 12.02.2002р. [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] (т. 2, а.с. 23). В судовому засіданні також встановлено, що [ADDRESS] в подальшому була перейменована на [ADDRESS]. При цьому, сторони в судовому засіданні не заперечували тієї обставини, що 3/25 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в м. Вінниці по [ADDRESS], належні на праві власності [PERSON] знаходять поверхом вище над нежитловим приміщенням № 3 по [ADDRESS] в м. Вінниці. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Поряд з тим, як вбачається з довідки Центрального відділення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 08.06.2015 року №164-1/1529 про рух коштів за період з 01.11.2010 року по 31.01.2011 року на рахунках клієнта фізичної особи-підприємця [PERSON], в даний період ним було знято кошти з рахунку в розмірі 92030,00 грн. (т. 1, а.с. 67). З довідки ПАТ «ЕРДЕ БАНК» №97/11 від 15.12.2010 року та з Договору №10697 банківського рахунку фізичної особи укладеного 15.12.2010 року вбачається, що на ім'я [PERSON] було відкрито поточний рахунок [NUMBER] в ПАТ «ЕРДЕ БАНК» в м. Вінниці. (т. 1, а.с. 68-70). З квитанцій №1851 від 22.12.2010 року та №3873 від 10.01.2011 року вбачається, що [PERSON] внесено на рахунок [NUMBER] в ПАТ «ЕРДЕ БАНК» кошти в розмірі 47 240 грн. 00 коп. та в сумі 57 671 грн. 00 коп. відповідно, тобто на загальну суму 104 911 грн. 00 коп. (а.с. 74). Як вбачається з квитанції ПАТ «Кредитпромбанк» від 22.12.2010р. про здійснення валютно-обмінної операції або з купівлі продажу банківського металу [PERSON] 22 грудня 2010 року здійснено обмін 3000 доларів США, що еквіваленті складало 23943,00 грн. З виписки по особовому рахунку [NUMBER] в АТ «ЕРДЕ БАНК» за період з 01.12.2010 року по 02.02.2011 року вбачається, що [PERSON] перераховано на рахунок Управління комунального майна Вінницької міської ради: -22 грудня 2010 р. - 47240,00 грн. з призначенням платежу «часткова плата за об'єкт приватизації згідно договору купівлі-продажу приміщення б/н від 21.12.2010р.»; -10 січня 2011 р. - 57671,00 грн. - з призначенням платежу «плата за об'єкт приватизації згідно договору купівлі-продажу приміщення б/н від 21.12.2010р.» (т. 2, а.с. 24) Таким чином, [PERSON] перераховано на рахунок Управління комунального майна Вінницької міської ради кошти в загальній сумі 104911,00 грн. Як зазначено вище, відповідно до пункту 1.5 Договору купівлі-продажу від 21.12.2010р. об'єкт приватизації продано за 87013,17 грн. При цьому, цим же пунктом договору передбачено обов'язок для покупця сплатити 17402,63 грн. податку на додану вартість. Таким чином, як пояснили в судовому засіданні відповідач та третя особа загальна вартість за придбання приміщення складала близько 120000 грн., з яких 87013,17 грн. вартість об'єкт приватизації та 17402,63 грн. податок на додану вартість, а також витрати на виготовлення технічної документації на об'єкт приватизації, проведення оцінки майна, оплати послуг нотаріуса конкретний розмір яких відповідач не пам'ятає, при цьому, всю необхідну суму, [PERSON] передав своїй матері [PERSON] з яких 92030 грн., зняті ним зі свого банківського рахунку та 3000 США, які в подальшому були переведені [PERSON] в гривневий еквівалент. Отже, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що операції зі зняття коштів зі свого рахунку [PERSON], а також внесення коштів на свій рахунок [PERSON], з подальшим їх перерахуванням продавцю приміщення, відбувалися в один і той же період, суд вважає такими, що заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що спірне нежитлове приміщення були нею придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані від сина. Відповідач та третя особа в судовому засіданні пояснили, що договір купівлі-продажу оспорюваного приміщення укладався саме з ФОП [PERSON], а не з [PERSON], оскільки саме ФОП [PERSON] орендувала це приміщення і виключно вона отримала право його викупу. На підтвердження наведених посилань відповідачем надано лист Департаменту комунальних ресурсів Вінницької міської ради від 22.10.2015 року №06-00-013-31638 адресованого фізичній особі-підприємцю [PERSON], з якого вбачається, що приватизація способом викупу орендованого ФОП [PERSON] підвального приміщення по [ADDRESS] в м. Вінниці іншою особою, при існуючих обставинах, була неможлива. (т. 1, а.с. 215). При цьому, суд критично оцінює надані відповідачем та третьою особою договір позики від 06.11.2010р., укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] на суму 120000 грн., що в еквіваленті складало 15000 доларів США., а також розписки від 11.12.2010р., від 18.12.2010р. та від 08.01.2011р. про отримання ФОП [PERSON] коштів, оскільки ні відповідач ні третя особа в судовому засіданні не змогли обґрунтовано пояснити суду чому ці документи не надавались ними раніше, а саме при первинному розгляді справи судом першої інстанції, в суді апеляційної інстанції, тощо. Натомість суд враховує, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення було придбане за спільні кошти подружжя позивачем не надано. Доводи позивача про те, що спірне майно - нежитлове приміщення [ADDRESS], набуто у власність [PERSON] за спільні кошти подружжя у період перебування сторін у шлюбі, суд не приймає до уваги, оскільки в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що зазначене майно набуте [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за рахунок коштів наданих їй особисто її сином, та використовується нею як фізичною особою - підприємцем для ведення підприємницької діяльності, а відтак - зазначене спірне майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів, на спростування встановлених судом зазначених обставин справи, позивачем не надано, зокрема позивачем не доведено, що спірне майно придбане за рахунок належних подружжю коштів, що спірне майно використовувалося ним та відповідачем в інтересах сім'ї, також не доведено факту перерахування ним будь-яких коштів на виконання умов договору купівлі-продажу зазначеного спірного об'єкту нерухомості, а відтак - зазначене спірне майно не може бути визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Посилання представника позивача на ту обставину, що позивачем згідно договору купівлі-продажу від 24.12.2003р. продано [PERSON] за 32133,00 грн. [ADDRESS], яка розташована за адресою: [PERSON] [ADDRESS], та в подальшому ці кошти спрямовувались в інтересах сім'ї судом до уваги не приймається з огляду на наступне. На підтвердження вищенаведених обставин представником позивача надано лист №185 від 24.08.2015р. нотаріуса Алуштинського міського нотаріального округу Республіки Крим [PERSON], а також виписку з реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2003 рік (т. 1, а.с. 210-211). Проте, відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначаються Тимчасово окупованою територією. Згідно з частиною 1 статті 9 вказаного закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 2 та 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2014р. №1087/5 «Про припинення приватної нотаріальної діяльності» з 08 липня 2014 року припинено приватну нотаріальну діяльність по відповідному нотаріальному округу особам, які здійснювали приватну нотаріальну діяльність на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і призначені на посаду нотаріуса Російської Федерації (згідно з додатком), в тому рахунку і [PERSON]. Таким чином, з урахуванням вищевказаного лист №185 від 24.08.2015р. нотаріуса Алуштинського міського нотаріального округу Республіки Крим [PERSON], а також виписка з реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2003 рік не створюють правових наслідків, а відтак не можуть вважатися належними та допустимими доказами у даній справі. При цьому, як уже зазначалось, будь-яких інших доказів на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення було придбане за спільні кошти подружжя, позивачем не надано. Посилання представника позивача на ту обставину, що позивачем надавалась згода від 21.12.2010р. на купівлю [PERSON] вищевказаного нежитлового приміщення судом також до уваги не приймається, оскільки надання такої згоди вимагалось нотаріусом, який здійснював посвідчення правочину з урахуванням положень пункту 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій на території України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N20/5, чинної на момент укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення. При цьому, відповідно до пункту 45 вказаної Інструкції договір щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення, може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з правовстановлювального документа, договору, укладеного між подружжям, свідоцтва про шлюб та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте за кошти, які належали їй (йому) особисто тощо. Таким чином, для укладання договору щодо розпорядження майном, що подається для нотаріального посвідчення без згоди одного з подружжя нотаріус перевіряє обставини набуття цього майна за кошти, які належали їй (йому) особисто. Однак, такі дії нотаріус вчиняє при посвідченні договору щодо розпорядження майном, тоді як в даному випадку мова йде про придбання майна, а не про розпорядження ним. Отже, при вчиненні правочину про придбання майна перевірка нотаріусом обставин щодо того кому належать кошти, за які здійснюється придбання майна, вказаною Інструкцією не вимагалося, а відтак наявність згоди позивача на придбання відповідачем оспорюваного приміщення в жодному разі не підтверджує того що це майно придбавалось за кошти подружжя. Разом з тим, про обґрунтованість заперечень відповідача проти позову свідчать також обставини щодо укладення між сторонами мирової угоди стосовно оспорюваного приміщення. Зокрема, як вбачається з матеріалів справи 17.04.2013 року позивачем та відповідачем було укладено мирову угоду, відповідно до якої: 1) [PERSON] визнає за [PERSON] право власності на ? частину нежитлового приміщення [ADDRESS] у м. Вінниці, право власності на яке зареєстроване в КП «Вінницьке міське БТІ» 16.04.2011 року під [NUMBER] за [PERSON] 2) [PERSON] зобов'язується сплатити [PERSON] кошти в сумі, еквівалентній 7500 доларів США під час укладення угоди щодо відчуження належної йому ? частини нежитлового приміщення [ADDRESS] у м. Вінниці. (т. 1, а.с. 29) Зазначена мирова угода була визнана згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013р., яка в подальшому була скасована ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 02.10.2015р. Однак, не може залишатися поза увагою та обставина, що домовившись про те, що оспорюване майно відноситься до спільного сумісного майна, позивачем фактично взято на себе зобов'язання відшкодувати відповідачу 7500 доларів США, в разі укладення ним угоди щодо відчуження належної йому ? частини нежитлового приміщення. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проте, за вищевказаною мировою угодою позивач міг вчинити правочин щодо відчуження майна лише за умови сплати [PERSON] коштів в сумі, еквівалентній 7500 доларів США, що побічно свідчить про те, що нежитлове приміщення [ADDRESS] у м. Вінниці придбано ФОП [PERSON] не за спільні кошти подружжя. Що стосується посилання позивача на рішення Конституційного Суду України у справі №1-8/2012 від 19.09.2012 р. №17-рп/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України при вирішенні питання про поділ майна фізичної особи-підприємця, яке на думку позивача є об'єктом їх спільної сумісної власності, то вони є непереконливими, оскільки в зазначеному рішенні йде мова виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. Натомість в судовому засіданні встановлено, що відповідач здійснює свою підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, а отже нею не створювався статутний фонд. Крім того, як уже зазначалось придбання майна здійснювалось відповідачем не за рахунок спільної сумісної власності подружжя. З огляду на наведене та положення пункту 3 частини 1 статті 57 СК України, суд дійшов висновку, що нежитлове приміщення [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача, як фізичної особи підприємця, як набуте нею за час шлюбу, але за кошти, що належали їй особисто. При цьому, суд дійшов висновку, що дане спірне майно не відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В силу частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною 1 статті 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на те, що в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed