Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

15 липня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтували тим, що він проживає та зареєстрований в [ADDRESS] з 01.12. 2011 року. Вселився в цю квартиру він в якості члена сім'ї своєї рідної сестри [PERSON] з її згоди і, таким чином, набув права користування житловим приміщенням в спірній квартирі. Через деякий час його сестра [PERSON] виселилася зі спірної квартири, знялася з реєстраційного обліку та вселилася в якості члена сім'ї в квартиру своєї матері, в якій набула права користування жилим приміщенням з моменту вселення та реєстрації. Після вселення в квартиру він не переоформив особовий рахунок на своє ім'я сплачував за житлово-комунальні послуги на особовий рахунок, який був відкритий на ім'я [PERSON] Він своєчасно сплачує всі комунальні платежі та квартирну плату. Наймачем квартири до цього часу зазначено [PERSON], незважаючи на те, що вона не проживає в квартирі і в ній не зареєстрована, набула права користування житловим приміщенням в іншій квартирі. В 2014 році він вирішив приватизувати своє житло, для чого звернувся в КП "Житлове господарство Самарського району" ДМР для отримання довідки з місця, проживання визначеної форми. Але йому було відмовлено в наданні довідки в зв'язку з тим, що він не має ордера на своє ім'я на право вселення в спірну квартиру. З питання отримання ордеру на спірну квартиру він 10.04.2014 року звернувся до Дніпропетровської міської ради. Але листом від 16.06.2014 року № 7/9-1914 йому було, повідомлено про те, що ордер № 765567 серія И-34 був виданий його сестрі [PERSON] на право зайняття житлової площі у гуртожитку [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 02.06.2003 року №1400 будинок [ADDRESS] був переданий до складу комунальної власності територіальної громади міста, а рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05.07.2004 року № 1757 вказане рішення було доповнено п.п 1.1 та 1.2, згідно з якими гуртожиток за адресою: [ADDRESS] визнано житловим будинком. Так як він був зареєстрований в квартирі після зміни гуртожитку на житловий будинок, відсутні правові підстави для видачі мені ордеру. При таких обставинах йому необхідно в судовому порядку визнати право користування жилим приміщенням в спірній квартирі для того, щоб він мав змогу переоформити на своє ім'я особовий рахунок на спірну квартиру та приватизувати квартиру в встановленому законом порядку. На підставі викладеного та з урахуванням уточнень, позивач просить суд визнати за ним право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] (а.с. 2, 15). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. У правильності розгляду справи повністю поклалися на компетентність суду (а.с.37). Представник третьої особи - Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради Лазарева О.М. в судовому засіданні пояснила, що до них звертався позивач але вони йому відмовили, оскільки переоформлення проводить Самарська районна у м. Дніпропетровську рада. Вирішення питання залишили на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] проживаю та зареєстрований в [ADDRESS] з 01.12. 2011 року (а.с.17). З довідки КП "Житлове господарство Самарського району" ДМР від 04.04.2014 року № 1109 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], його сестра [PERSON] не зареєстрована (а.с.6). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 02.06.2003; року №1400 будинок [ADDRESS] був переданий до складу комунальної) власності територіальної громади міста, а рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 05.07.2004 року № 1757 вказане рішення було доповнено п.п.1 та 1.2, згідно з якими гуртожиток за адресою: [ADDRESS] визнано житловим будинком (а.с.3-4). Листом від 16.06.2014 року № 7/9-1914 [PERSON] Дніпропетровською міською радою було відмовлено у видачі ордера на житлове приміщення [ADDRESS], оскільки згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації він зареєстрований 01.12.2011р., тобто після зміни даного гуртожитку на житловий будинок та повідомлено про те, що ордер № 765567 серія И-34 був виданий його сестрі [PERSON] на право зайняття житлової площі у гуртожитку [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до відповіді Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" ДМР від 20.10.2014р. № 204 договір найму може бути укладено тільки після переоформлення особистого рахунку на [PERSON] На теперішній час виконавчий комітет районної у місті ради не має повноважень щодо видачі ордерів для постійного проживання. На підставі ордеру на гуртожиток виконавчий комітет районної у місті ради не має можливості прийняти рішення щодо переоформлення особистого рахунку на квартиру [ADDRESS] (а.с.59). У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування квартирою та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено (а.с.43-44). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.09.2014 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2014 року залишено без змін (а.с.45-46). Окрім того, цим же рішенням встановлено той факт, що право користування на спірну квартиру, в силу ст. 65 ЖК України, набув [PERSON], який є членом сім'ї [PERSON] і зареєструвався за її згодою після її вибуття зі спірної квартири та став фактично виконувати умови договору найму цього житлового приміщення, сплачуючи всі комунальні послуги. Згідно ст.ст. 64, 65 1, 66, 67, 68 Житлового кодексу України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги по затвердженим у встановленому порядку тарифам. Згідно з наданих квитанцій [PERSON] сплачує всі комунальні послуги (а.с.18-23). Статтею 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до вимог ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Оскільки у цій квартирі була зареєстрована сестра позивача [PERSON], а згодом і позивач, як член її сім'ї, тому останній є таким, що вселений і проживає у спірній квартирі на законних підставах, що відповідає роз'ясненням Постанови Пленум Верховного Суду УРСР від 12.04.1985, № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12 квітня 1985 N 2 вказав, що відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Приходячи до висновку про задоволення позовних вимог, суд виходив з того, що згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи в їх сукупності. Судом роз'яснювались представникам сторін положення ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Необхідність визнання права проживання зумовлена необхідністю позивачу реалізувати свої житлові права, вищезазначеним рішенням суду таке право визначено чи встановлено не було, реєстрація місця проживання особи не є тотожною праву проживання. При таких обставинах, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги, оскільки вони є законними, обґрунтовані та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved