Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. В обґрунтування позову покликався на те, що [PERSON] разом з своїми неповнолітніми дітьми проживає та зареєстрована квартирі [ADDRESS] з 14.11.2000 р. Власником квартири був [PERSON]. Згідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2007р. за реєстр. № 1-740, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продав товариству з обмеженою відповідальністю „Люксінвестбуд" квартиру [ADDRESS]. Сторона позивача вважає, що вказаний договір укладений з порушенням чинного законодавства, а тому є достатні правові підстави визнати його недійсним. Так, 16.10.2007р. ТОВ „Люксінвестбуд" звернулося до Івано-Франківського міського суду з позовом про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], неповнолітнього [PERSON]. 18.10.2007 р. ТОВ ..Люксінвестбуд" подало заяву до суду про забезпечення позову, в якій просило суд накласти арешт на квартиру, заборонити проведення реєстрації в квартирі інших осіб. Ухвалою Івано- Франківського міського суду від 18.10.2007 р. у справі 2-4356/2007 р. Зазначена заява була задоволена та було накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Дана ухвала була направлена для виконання на адресу Івано-Франківського обласного бюро технічної івентаризації, Першу Івано-Франківську державну нотаріальну контору, відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції. 25.10.20007 р. судом винесена ухвала про скасування заходів забезпечення позову, якою було знято арешт зі спірної квартири, 30.10.2007 р. ухвалою Івано-Франківського міського суду у справі 2-4356/2007 р. позов ТОВ Люксінвестбуд" залишений без розгляду в зв'язку з поданням заяви товариством. Відповідно до ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не подано. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 293 цього Кодексу - ст. 292 ЦПК України. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, а також щодо скасування забезпечення позову, залишення заяви без розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 294 ЦПК України заяву про апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції може бути подано протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Таким чином, позивач вважає, що ухвали суду про забезпечення позову, скасування забезпечення позову набувають законної сили після п'яти днів з моменту їх проголошення, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Тому винесена судом ухвала від 18.10.2007 р. набула законної сили з 24.10.2007 р., оскільки сторонами не було подано ні заяви про апеляційне оскарження, ні апеляційної скарги на зазначену ухвалу, а тому арешт на спірну квартиру поширювався починаючи з 24.10.2007 р. Даний арешт відповідно до ухвали суду від 18.10.2007 р. діяв щодо квартири і на момент укладення договору купівлі-продажу, оскільки станом на 25.10.2007 р. ухвала Івано- Франківського міського суду від 25.10.2007 р. про скасування заходів забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири, на думку сторони позивача, не набрала законної сили. Отож продавець спірної квартири [PERSON] не мав права її відчужувати товариству з обмеженою відповідальністю „Люксінвестбуд". Позивач також зазначає, що в момент укладення договору покупцю ТОВ „Люксінвестбуд" достовірно було відомо про обтяження спірної квартири, оскільки саме за заявами товариства Івано-Франківським міським судом було відкрито провадження у справі та здійснені заходи забезпечення позову. Отже в силу вимог ст. 14 ЦПК України ухвала Івано-Франк.вського міського суду від 18.10.2007р., якою накладено арешт на квартиру, була обов'язковою для сторін договору купівлі-продажу спірної квартири - відповідачам у даній справ . а тому спірна квартира не могла бути об'єктом купівлі-продажу. Статтею 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 152 ЦПК України чи позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належав заповідачеві. Про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Право власності продавця спірної квартири на момент відчуження було обмежено ухвалою суду, обов'язковою для сторін договору, отже таке відчуження здійснене з порушенням ст. 319 ЦК України. За таких обставин оспорюваній договір купівлі-продажу, на переконання позивача суперечить нормам чинного законодавства, зокрема Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Оспорюваний договір купівлі-продажу порушує права позивача як мешканця спірної квартири, створює підстави для її виселення з квартири, що в результаті посягає на житлові права позивача та її неповнолітніх дітей, гарантовані Конституцією України та чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (ч. 2 ст. 16 ЦК України). За наведених обставин просив задовольнити позов. В подальшому сторони запевняли суд, що мають намір дійти до мирової угоди, однак такий намір не реалізували і в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити, відповідач [PERSON] позов визнав, а зі сторони відповідача ТОВ «Люксінвестбуд» представник позову не визнав та у судовому засіданні просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, судом з'ясовано таким чином наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому суд зазначає наступне. Укладеним 25.10.2007р. договором купівлі продажу майна - квартири [ADDRESS], копія якого міститься в матеріалах справи, підтверджується придбання ТОВ „Люксінвестбуд" у [PERSON] квартири (а.с. 4). При цьому встановлено і не заперечується сторонами той факт, що на момент укладення спірного правочину титульним власником квартири, яка виступала предметом продажу, був відповідач [PERSON], а відтак саме йому належало право володіння, користування та розпоряджання належним йому на праві власності майном, в даному випадку - квартири. Однак, нормою статті 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Права того з подружжя, який не зазначений у правостановлювальному документі, як титульний власник також полягають у здійсненні конкретних повноважень власника щодо належного йому майна, а саме - володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном (стаття 369 Цивільного кодексу України). Оскільки у договорі зазначено, а саме в п.10, про те що продавець заявляє, що квартира є спільним сумісним майном, набутим за час шлюбу з гр. [PERSON], яка дала нотаріальну посвідчену заяву про згоду на продаж квартири, то суд вважає, що договір було укладено з врахуванням норм чинного законодавства, які регулюють дані правовідносини. В той же час стороною позивача не представлено суду доказів того, що на момент вчинення спірного правочину існувала будь-які заборони на відчуження квартири, яким могли бути, зокрема витяги про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень майна чи даних з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна тощо. Крім того, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004р за №20/5, яким було затверджено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, було вказано, що нотаріуси накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, а також зазначено, що при посвідченні правочин про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна, крім того Інструкція передбачає, що договори про відчуження або заставу майна (майнових прав) посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Зазначену вимогу, нотаріусом дотримано, про що вказано у п.11 спірного правочину. Як зазначено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у відповідності зі статтями 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків її недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Сторона позивача не є стороною вищевказаного оспорюваного договору, однак вважає, що такий правочин порушує її права та охоронювані законом інтереси, в той же час акцентує увагу суду на недійсність правочину внаслідок того, що ухвала суду, якою скасовано заходи забезпечення позову не набрала законної сили на момент укладення спірного правочину. Однак позивач в даній справі був відповідачем в справі №2-4356, і був наділений усім обсяг прав сторони, в тому числі і на апеляційне оскарження процесуальних рішень в справі №2-4356. При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в пункті 1 резолютивної частини свого рішення №18-рп/2004 від 1 грудня 2004 року по справі №1-10/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в частині 1 статті 4 ГПК України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не пов'язане у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим принципам. Відтак не вбачається підстав вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача та її дітей були порушені укладенням між відповідачами по справі оспорюваного договору з огляду на непредставлення суду належних та допустимих доказів. Так суд вважає, що лише факт реєстрації позивача за місцем проживання її батьків - власників квартири є недостатнім для підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства, в даному випадку із своїми батьками, які були власниками квартири на момент її відчуження. Законом України «Про охорону дитинства» гарантується, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Цим же Законом (ч. 2 ст. 18) передбачено, що діти (мова йде про повнолітніх) - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до Закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, слід зазначити, що реєстрація за місцем проживання не тягне за собою виникнення у зареєстрованої особи майнових прав на житло, у якому вона зареєстрована, а лише посвідчує факт проживання особи в певному місці. Щодо покликань позивача про обмеження права власності відповідача на момент відчуження за ухвалою суду слід вказати таке. За змістом ч.11 ст. 153 ЦПК випливає, що скарга чи подання на ухвалу про скасування забезпечення позову або про заміну одного виду забезпечення іншим зупиняє виконання цієї ухвали. Зупинення виконання означає, що ухвала не виконується і попередньо вжиті заходи забезпечення зберігаються в початковому обсязі до вирішення скарги в апеляційному порядку. Суд вважає, що посилання сторони на те, що судове рішення не повинно було виконуватися, оскільки на момент укладення спірного правочину не набрало сили не знайшло свого підтвердження з огляду на те, що суду не представлено жодних доказів зворотного, зокрема ухвали суду вищої інстанції. Так, відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Відтак, поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність. Крім того суд вважає помилковими твердження позивача про те, що ухвала суду від 18.10.2007р. про забезпечення позову набрала законної сили з 24.10.2007р., позаяк ухвала про забезпечення позову виконується негайно і оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, при цьому за заявою заінтересованої сторони суд вправі замінити або скасувати вид забезпечення позову, коли відпаде потреба в обраному виді забезпечення позову, що обумовлено метою призначення конкретного виду забезпечення і можливими змінами в ході провадження по справі обставин, з урахуванням яких обирався певний вид забезпечення позову. Суд вправі скасувати вид забезпечення позову по будь-якій справі, яка знаходиться в його провадженні, коли відпаде потреба в ньому або в забезпеченні позову взагалі. Вирішуючи даний спір щодо визнання договору недійсним суд перевіряє всі обставини щодо його укладення, а також чи відповідає правочин загальним вимогам, зазначеним у ст. 203 ЦК України та вважає, що подані суду позивачем докази недійсності угоди, є неналежними, що є підставою для встановлення необґрунтованості позовних вимог та відмови у задоволенні позову, а крім того судом не встановлено належних підстав вважати, що права та охоронювані законом інтереси позивача та її дітей були порушені укладенням між відповідачами по справі оспорюваного договору. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed