Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

У вересні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком, посилаючись на те, що 17 жовтня 2013 року між ним і [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 1839. В шлюбі сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . [PERSON] з початку спільного проживання до нього, як чоловіка, відносилась з повагою, а потім їхнє сімейне життя не склалось, оскільки вони втратили почуття любові один до одного. В останній час спільного проживання їхні погляди на життя стали взаємопротилежними, а тому їхнє спільне проживання виявилось неможливим і вони фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства з 03 серпня 2018 року, коли відповідачка виїхала з будинку, де вони разом проживали. На даний момент поновлювати шлюбні відносини з дружиною позивач не збирається, неодноразові спроби зберегти сім`ю виявились невдалими. У відповідності до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач [PERSON] вказував, що їхні діти зареєстровані та постійно проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Виходячи виключно з інтересів дітей, враховуючи при цьому їх тісну прив`язаність один до одного та до нього, вік та потреби у повсякденному житті, після розірвання шлюбу місце дітей проживання необхідно встановити саме з батьком, а не з матір`ю. Він з самого народження дітей постійно піклується про них, має стабільний самостійний достатній дохід та може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистостей в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Йому на праві особистої приватної власності належить будинок за адоресою: [ADDRESS] , з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей. Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2010 року місце проживання [PERSON] визначено з батьком. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 24, 51, 105, 110 СК України просив розірвати шлюб, укладений між ним, [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1839, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . 17.09.2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області, про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що з 2004 року по серпень 2008 року вона фактично проживала однією сім`єю із [PERSON] .. 17 жовтня 2013 року вони з [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції, про що було зроблено запис № 1839. За час спільного проживання в них народились двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З квітня 2018 року їхні стосунки з [PERSON] суттєво погіршились, в зв`язку з чим на грунті побутових та сімейних проблем між ними виникли сварки, під час яких [PERSON] підвищував на неї і їхніх дітей голос, нецензурно висловлювався на їхню адресу та погрожував фізичним насильством. Оскільки така поведінка [PERSON] негативно впливала на психологічний стан та розвиток їхніх дітей, то вона була змушена поїхати разом з ними до будинку її матері [PERSON] до Полтавської області у с. Гожули. Під час проживання у Полтавській області вона завжди підтримувала бажання свого чоловіка на спілкування з дітьми та жодного разу не чинила будь-яких перешкод у цьому. Враховуючи, що наближався навчальний рік, вона займалась оформленням дітей у дитячі навчальні заклади, в яких діти мали навчатися та розвиватися. 04 вересня 2018 року [PERSON] приїхав до неї, і як зазначив, з питань спілкування з дітьми, та оскільки вона не чинила ніяких перешкод у їх зустрічі, забрав дітей з собою до свого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , незважаючи на її заперечення. Крім того, починаючи з 23 вересня, [PERSON] забороняє їй спілкуватися з дітьми, у тому числі й телефоном. Таким чином, на даний час вона взагалі позбавлена можливості реалізувати свої права та обов`язки, як мати. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 160, 161 СК України просила визначити місце проживання її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] . 14.06.2019 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Ткаченко О.В. позов підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечувала і пояснила суду, що сторони разом з дітьми зареєстровані та постійно проживали за адресою: [ADDRESS] , в домоволодінні, яке на праві особистої приватної власності належить позивачу [PERSON] .. Житловий будинок з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання, розвитку та утримання дітей. На початку серпня 2018 року відповідачка за первісним позовом [PERSON] , забравши спільних дітей сторін - [PERSON] , [PERSON] та свого сина від інших відносин [PERSON] , [INFO] , поїхала до своєї матері нібито на кілька днів. Проте, як пізніше стало відомо, відповідачка не мала намір повертатися з дітьми додому, про що позивача [PERSON] навмисно не попередила. Вже 07.08.2018 року відповідачка відчужила автомобіль Mercedes-Benz GLA 220CDI, 2016 р.в., що є спільним майном подружжя, на користь своєї матері [PERSON] , а 17.08.2018 року [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом. Таким чином, відповідачка за первісним позовом не мала наміру повертатися до свого чоловіка та повертати дітей до місця їх постійного проживання. На час розгляду справи малолітній [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом з батьком, повністю знаходиться на його утриманні, відвідує навчальні та інші розвиваючі заклади, проходить регулярні медичні обстеження. Відповідачка [PERSON] без згоди батька дитини змінила місце проживання молодшого сина [PERSON] , [INFO] . Дитина вимушено покинула звичне місце проживання, позбавлена можливості спілкуватися з батьком, старшим братом та друзями, відвідувати свій дитячий садок, отримувати належний медичний догляд та оздоровлюватись. [PERSON] свідомо чинить перешкоди у спілкуванні батька та старшого сина з молодшим відповідно сином та братом. Проте, сама відповідач не виявляє бажання зустрітися з старшим сином, не приїздить ні до місця його проживання, ні до місця навчання. Представник позивача також повідомила, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2010 року місце проживання [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком [PERSON] , а рішенням органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 12.10.2018 року вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] В судовому засіданні представник відповідачки за первісним позовом (позивачки за зустрічним позовом) адвокат Бибик В.А. первісний позов [PERSON] визнав в частині вимог про розірвання шлюбу, в решті позов не визнав, зустрічний позов підтримав та з посиланням на норми Сімейного кодексу України просив його задовольнити. Представник [PERSON] пояснив суду, що відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) [PERSON] змушена була поїхати до будинку своєї матері в с. Гожули Полтавської області внаслідок сварок, що виникали між подружжям, під час яких позивач [PERSON] підвищував голос на відповідачку [PERSON] та дітей, нецензурно висловлювався та погрожував фізичним насильством. На даний час разом з [PERSON] проживає молодший син [PERSON] , [INFO] , який відвідує дитячий садок в місті Полтаві та перебуває на утриманні матері, яка докладає для цього всі зусилля. В судове засідання представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, суду надані заяви про розгляд справи у відсутності третіх осіб. В матеріалах справи міститься висновок № 13137741.3387.2 Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 12.10.2018 року, яким вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Листом № 462/01-56 від 07.12.2018 року Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області повідомила про недоцільність розгляду питання щодо визначення місця проживання дітей та підготовки висновка службою у справах дітей Полтавської РДА, враховуючи чинні висновок органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 12.10.2018 року та рішення Печерського райсуду м. Києва від 19.03.2010 року. 17.10.2018 року відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) [PERSON] подано відзив на первісний позов та зустрічний позов, в яких вона просила в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов, визначивши місце проживання дітей разом з матір`ю. 15.11.2018 року позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] надано відповідь на відзив на позовну заяву, а 10.12.2018 року - відзив на зустрічну позовну заяву, в яких він просив свої позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, шлюб, укладений між сторонами, розірвати, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, а у задоволенні зустрічного позову позивач [PERSON] просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини, дослідивши письмові докази та показання свідків, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у зустрічному позові [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.10.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 17.10.2013 року, зареєстрованого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1839. В шлюбі подружжя має сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Крім того, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] . Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] зазначав у позовній заяві, що спільне життя з відповідачкою не склалось, так як вони втратили почуття любові один до одного та мають зовсім різні погляди на життя. Сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин з серпня 2018 року, шлюб носить формальний характер. Примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, і тому просив розірвати шлюб, укладений між ним, [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1839. Позивач [PERSON] наполягав, що після розірвання шлюбу, виходячи виключно з інтересів дітей, враховуючи при цьому їх тісну прив`язаність один до одного та до батька, вік та потреби у повсякденному житті, місце проживання молодшого сина необхідно встановити саме з батьком, а не з їх матір`ю, оскільки ще з самого народження дітей позивач постійно піклується про них, має стабільний самостійний достатній дохід та може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистостей в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, старший син сторін постійно проживає саме з батьком. Відповідачка [PERSON] , посилаючись на положення Декларації з прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, та Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року щодо неможливості розлучення дитини з матір`ю, просила суд визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, враховуючи її ставлення до дітей та той факт, що вона, незважаючи на роботу, приділяє багато часу дітям, надає особливу увагу особистому спілкуванню з ними, турбується їх розвитком, а також духовним та моральним станом у той час, коли їх батька постійно немає вдома і діти вимушені спілкуватися не з батьками, а з нянею та іншими зовсім чужими для них людьми. [PERSON] просила врахувати особисту прихильність дітей, їх вік та стан здоров`я. Проти задоволення позову в частині розірвання шлюбу не заперечувала. Під час судового розгляду встановлено, що шлюбні відносини між позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) [PERSON] та позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) [PERSON] фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин сторони не бажають, збереження сім`ї неможливе. Згідно вимог ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до вимог ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно вимог ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Сторони бажають визначити місце проживання дітей, однак не можуть досягти згоди з цього питання. Згідно вимог ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно вимог ст. ст. 11, 12 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно вимог ст. ст. 7, 155 СК України дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на даний час старша дитина сторін [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом з батьком за адресою своєї реєстрації, а саме: [ADDRESS] , навчається в 4-А класі НВК "Міжнародний ліцей Міжрегіональної академії управління персоналом", додатково займається з вчителями та тренерами англійською мовою, шахами, плаванням, футболом, кікбоксингом, відвідує студію дитячого театру, що підтверджується довідками та квитанціями про сплату. Дитина перебуває під постійним медичним наглядом у спеціалізованих закладах - Медичний центр "Дитина", ТОВ "Медичний центр "Добробут-Дитинство", ПП "Клініка Медіком", ТОВ "ДОКТОР СЕМ", ТОВ "Чибіс С", Клініка сімейної та функціональної медицини "FxMed", ТОВ МЛ "ДІЛА", ТОВ "Медична лабораторія". Разом із батьком у квітні 2019 року дитина оздоровлювалася в ДУ "Республіканська лікарня спелеолікування" в місті Солігорськ, Республіка Білорусь, та подорожувала до Французької Республіки. У червні-липні 2019 року старший син разом із батьком відпочивав у Греції. Позивач [PERSON] надав докази звернення до відповідачки - матері дітей, [PERSON] з проханням надати належним чином оформлену згоду на виїзд молодшого сина в усі зазначені вище поїздки, проте на всі прохання була отримана відмова. Доказів про зворотнє сторона відповідачки за первісним позовом суду не надала. Виїзд за межі України старшої дитини сторін [PERSON] відбувся без згоди матері відповідно до вимог ч. 5 ст. 157 СК України з огляду на наявність чинного рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2010 року про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Молодша дитина сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом із відповідачкою [PERSON] у приватному будинку, що належить матері відповідачки, за адресою: [ADDRESS] , що визнається сторонами у справі. [PERSON] в обгрунтування зустрічного позову надала суду докази, що дитина [PERSON] зарахована до Полтавського ДНЗ (ясла-садок) № 81 "Оленка", відвідує заняття з плавання в басейні "Нептун", недільну школу при храмі Мученика Іоанна Воїна в м. Полтава, отримує медичну допомогу в ТОВ "Медичний лікувально-діагностичний центр "МЕДІОН". Однак, слід зазначити, що термін дії договору з ТОВ "Медичний лікувально-діагностичний центр "МЕДІОН" закінчився ще 31 грудня 2018 року. Представником позивача [PERSON] було повідомлено, а відповідачкою [PERSON] і її представником не спростовано той факт, що 22.10.2018 року за домовленістю між сторонами [PERSON] забрала до себе [PERSON] та [PERSON] на період шкільних канікул з тим, що 01.11.2018 року поверне дітей додому в с. Лісники, Києво-Святошинського району, Київської області, враховуючи, що з 05.11.2018 року продовжується навчально-виховний процес у школі та дитячому садочку. Проте, позивач [PERSON] зміг забрати додому лише старшого сина [PERSON] , оскільки відповідачка самостійно вирішила, що молодший син [PERSON] залишиться проживати разом із нею. Відповідно до довідки № 443 від 11.09.2018 року [PERSON] навчався у старшій групі підрозділу НВК "Міжнародний ліцей Міжрегіональної академії управління персоналом", а після зміни відповідачкою його місця проживання згідно з довідкою № 02-35/11 від 07.11.2018 року відвідує дитячий садок № 81 в м. Полтава. З цього часу позивач [PERSON] внаслідок перешкоджань з боку відповідачки позбавлений можливості бачитися з молодшим сином. Під час приїзду позивача [PERSON] до місця проживання відповідачки з дитиною [ADDRESS] , та до дитячого садочка № 81 в м. Полтава, позивач [PERSON] жодного разу не зміг зустрітися з сином, оскільки відповідачка свідомо чинила перешкоди таким зустрічам, не впускаючи позивача до будинку та заздалегідь забираючи дитину із дитячого садочку. Позивач за первісним позовом [PERSON] змушений був звертатися до правоохоронних органів, зокрема, Києво-Святошинського відділу поліції ГУ Національної поліції у Київській області та Полтавського районного відділення поліції Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав свідчення, що він є чоловіком племінниці позивача [PERSON] , добре знайомий з самим позивачем, відповідачкою та їх дітьми, часто відвідував сторін за місцем їх проживання у селі Лісники, проводив з ними відпустку, був присутній на сімейних заходах. Знає позивача, як зразкового батька, який багато часу проводить з дітьми, опікується ними, займається разом із ними спортом, контролює навчальний процес, влаштовує спільні розваги з дітьми, оздоровлює їх. Свідок зазначив суду, що десь півроку назад [PERSON] забрав дитину з м. Полтави, де дитина проживала з матір`ю, і виявилось, що в дитини є глисти, в зв`язку з чим їздив з сином по лікарнях, щоб дитину вилікувати. Свідок зазначав, що мати дітей [PERSON] ніколи не готувала їду дітям і не прибирала в будинку. Завжди в будинку був кухар і прибиральниця. Все фінансування щодо матеріального утримання дітей здійснюється батьком дітей. Батько дітей [PERSON] готує їду дітям, коли у кухаря вихідний день. Відповідачку [PERSON] свідок знає, як легковажну особу, яка більшість часу приділяла собі та власним розвагам. В пріоритеті відповідачки [PERSON] завжди були манік`юрні процедури, чайні церемонії, салони, комп`ютерні курси. Питаннями щодо виховання дітей [PERSON] не займалась. Батько дітей [PERSON] дуже сумлінно виконував свої батьківські обов`язки. Завжди, коли батько був вдома, то діти тягнулися до нього. Діти завжди були з нянею, коли не було батька. Мати не приділяла належної уваги дітям. Син [PERSON] проживає разом з батьком у с. Лісники, а інша дитина живе з матір`ю в м . Полтаві. [PERSON] до сина [PERSON] в с. Лісники не приїздить, інколи буває в м. Києві, то навіть не провідує дитину [PERSON] . Меншого сина мати не дала відпочити з батьком в Греції. Батько [PERSON] приїздив до м. Полтави побачити дитину, але ніхто дитину йому не дав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що є племінницею позивача та до певного часу була подругою відповідачки. З осені 2018 року, після переїзду [PERSON] до Полтави, спілкування з відповідачкою значно зменшилось, а згодом відповідач «заблокувала» всі контакти зі свідком у соціальних мережах. Проте, жодних конфліктів між свідком та відповідачкою не було і наразі не існує. До серпня 2018 року перебувала у дружніх стосунках з відповідачкою, багато часу проводили разом, відвідували салони краси та магазини, подорожували вдвох та сім`ями, часто відвідувала сторін за місцем їх постійного проживання у будинку, що розташований у селі Лісники, як в будні дні, так і під час свят та сімейних заходів. Відповідачка [PERSON] багато часу приділяла своїм хобі - чайній церемонії та східній культурі. Зі слів свідка, відповідачка не займалася дітьми, переклавши свої обов`язки на нянь та домашніх помічниць, мала звичку підвищувати голос на дітей, виділяючи окремо дитину, народжену від інших позашлюбних стосунків, не приділяла належну увагу стану здоров`я дітей, зокрема, проблемі алергії на цвітіння берези, якою страждають обидва сини сторін. Свідок була присутня під час одного з приступів, який стався з молодшою дитиною та особисто допомагала дитині, а також організувала візит до знайомого лікаря. При цьому відповідачка не зробила відповідних висновків та надалі не займалася цією проблемою взагалі. Зокрема, свідку відомо, що всупереч наполегливим проханням позивача [PERSON] , відповідачка весною 2019 року відмовилась провести обстеження та лікування молодшого сина в медичному центрі в Білорусі, як і відмовилась обстежувати дитину в Києві та оздоровлювати дитину на морі. На запитання представника відповідачки та суду свідок повідомила про більшу психологічну прихильність дітей до батька. Весь свій вільний час [PERSON] проводила, займаючись собою: дивилась телесеріали, відвідувала салони. Батько дітей [PERSON] ходив з дітьми в ліс, в кінотеатр, максимально старався з дітьми проводити час. [PERSON] хотів повезти сина [PERSON] в санаторій і на відпочинок на море, однак [PERSON] дитини не дає. До старшого сина мати [PERSON] не приїздила в с. Лісники, де він живе, дитиною не цікавиться. Діти більше тягнуться до батька. Дитина, коли бачить батька і матір, то біжить і обіймається з батьком, зустрічає його. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила суду, що є домашнім вчителем, має педагогічну та медичну освіту. Допомагає позивачу у вихованні та розвитку дітей з вересня 2018 року. З початку вона займалася обома синами позивача, але після того, як в листопаді 2018 року після шкільних канікул відповідачка не дозволила молодшому сину сторін повернутися додому, - тільки зі старшим сином позивача [PERSON] . Свідок зазначила, що побачила дітей в жахливому фізичному стані, в якому вони перебували після повернення від мами та бабусі з села в Полтавській області. Як згодом виявилось, діти, ймовірно, перенесли інфекційне захворювання, за свідченням лікарів та за результатами медичного обстеження - скарлатину. Спочатку батько дітей особисто займався обстеженням дітей, а пізніше вже разом зі свідком. На час знайомства свідка з сім`єю позивача, позивач особисто влаштував дітей до навчального закладу, придбав весь необхідний одяг та шкільні приладдя, а, головне, організував належне медичне обстеження. До моменту проведення судового засідання старша дитина перебуває під постійним медичним наглядом, в квітні 2019 року разом з батьком пройшла лікування від алергії в спеціалізованому медичному центрі в Білорусі. Двічі протягом 2019 року дитина відпочивала разом з батьком у Франції та Греції. При цьому, свідку відомо, що позивач наполегливо просив відповідачку відпустити молодшу дитину в усі поїздки. Як спеціаліст, звернула увагу на неналежний рівень знань старшої дитини та низькі результати оцінювання. За поточний навчальний рік за допомогою батька та організованих ним додаткових занять дитина значно підвищила свій рівень, відмінно закінчила четвертий клас та фізично зміцніла. Дитина відвідувала додаткові заняття з англійської мови, театральну студію, займалася шахами, плаванням, кікбоксингом. З вересня 2018 року по липень 2019 року жодного разу не бачила відповідачку, лише декілька разів розмовляла з нею по телефону, при цьому розмова стосувалася лише речей, які необхідно було зібрати та певним чином окремо упакувати для подальшої їх передачі відповідачці. Як згодом з`ясувалося, такі дії вчинялися з метою залишити дітей чи хоча б молодшу дитину в Полтаві. Як вказувала свідок, двоє дітей поїхали в м. Полтаву, але повернувся лише тільки [PERSON] . Друга дитина не вернулась і залишилась з матір`ю. Молодша дитина не хотіла навіть спілкуватися з матір`ю. [PERSON] казав свідку, що коли був день його народження, то мати десь поїхала, а він з іншими літьми бігали в будинку. Відповідачка не відвідувала школу, де навчається старший син, та не цікавилась його навчанням. Свідок звернула увагу на те, що відповідачка категорично відмовилась продовжити медичне обстеження молодшої дитини, яке було розпочато батьком. Як педагог та людина, яка безпосередньо спілкувалася з дітьми, вважає, що діти психологічно тісно зв`язані між собою та з батьком, потребують контакту з ним, дуже його люблять, а батько, в свою чергу, кожну вільну хвилину проводить з дітьми, вислуховує їх, спілкується з ними, цікавиться їх проблемами та переживаннями, піклується про них. Свідок супроводжувала дітей на навчання. Все фінансує на навчання і виховання дітей батько. Мати дітей ніяких коштів не сплачувала на навчання і розвиток дітей і участі у вихованні дітей не приймала. Для батька дуже важливим є те, щоб діти проходили обстеження у кваліфікованих лікарів. Коли мати дітей [PERSON] передавала дітей, то діти були в жахливому стані: були глисти, почервоніння на тілі, грязні вуха. В даний час батько та старший син дуже сумують за молодшим сином та братом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала свідчення суду, що вона є матір`ю відповідачки [PERSON] .. Сторони перебували в шлюбі, який зареєстрували в 2013 року. Сторони проживали разом з дітьми в селі Лісники Києво-Святошинського району Київської області. З її слів позивач [PERSON] людина непогана, але дуже зайнята і дуже хвора - страждає на цукровий діабет, хворобу серця. Постійно працює, у вільний час приймає гостей чи лікується. Вихованням дітей позивач не займався, всі питання стосовно дітей вирішувала особисто відповідачка [PERSON] .. Свідок підтвердила той факт, що в будинку сторін завжди були присутні помічники по господарству - кухар, няні, прибиральниці, водій. Утримання сім`ї та найманих працівників здійснювалось за рахунок позивача [PERSON] .. На даний час її донька, відповідачка у справі, проживає разом із молодшим сином сторін [PERSON] та сином [PERSON] , народженим від інших відносин, у будинку, який належить свідку; працює адміністратором в ресторані « Ханума » з 9 години до 17 години, особисто супроводжує дитину до дитячого садочку, постійно займається розвитком сина - разом з ним читає, ліпить, малює, відвідує зони відпочинку; слідкує за станом здоров`я сина. Приготуванням їжі займається відповідачка та свідок по черзі, прибиранням будинку займається помічниця. На запитання представника позивача фактично підтвердила, що її донька, відповідачка у справі, навмисно завчасно забирала дитину із дитячого садочка, та разом зі свідком не допускали батька дитини до будинку, щоб позбавити позивача можливості побачитися з сином під час приїзду позивача в м. Полтава та с. Гожули. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила суду, що є шкільною подругою відповідачки та в період з липня 2017 року по жовтень 2017 року працювала в сім`ї сторін нянею. Кошти за її послуги відповідачка отримувала у позивача і сплачувала свідку. Чи працювала в той період та чи взагалі працювала відповідачка, їй не відомо. Свідок повідомила, що відповідачка - відповідальна мама, яка приділяє дітям дуже багато уваги. Вона сама дуже багато читає та привчає до цього дітей. За час роботи свідка відповідачка постійно знаходилась з дітьми, вони разом готували їду, гуляли з дітьми, годували їх, займалися малюванням, ліпкою. Свідок стверджувала, що тісно спілкувалася з відповідачкою після її повернення в Полтаву восени 2018 року, коли відповідачка не працювала, а зараз спілкуються набагато рідше - один чи два рази на місяць. Точний режим роботи відповідачки не знає, про проблеми з позивачем та про приїзди позивача також їй нічого не відомо. На запитання суду повідомила, що точної адреси проживання відповідачки не знає, оскільки приїздить на машині та лише візуально знає адресу. З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі офіційно працевлаштовані, мають постійний дохід, не перебувають на обліку в наркологічному, психіатричному диспансерах, позитивно характеризуються за місцем проживання та роботи, актами обстеження підтверджені належні умови проживання дітей. Позивач за первісним позовом з 03.08.2017 року та по теперішній час працює на посаді Голови Наглядової ради ТОВ "Б .В. ", що підтверджується довідкою від 30.08.2018 року. Відповідачка за первісним позовом працює керуючою закладу громадського харчування кафе-бар "Ханума" в м. Полтава на умовах трудового договору від 12.10.2018 року, укладеного з фізичною особою-підприємцем [PERSON] . Позивач [PERSON] зареєстрований та постійно проживає разом із старшим сином в будинку, який належить йому на праві особистої приватної власності, за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрований і молодший син сторін. Вказані обставини підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи виконавчого комітету Лісниківської сільської ради № 265, 268, 269 від 10.09.2018 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 96082177 від 01.09.2017 року. Актом обстеження житлово-побутових умов заявника [PERSON] від 14.09.2018 року встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві особистої власності [PERSON] , з усіма зручностями, знаходиться в хорошому стані, зроблено якісний ремонт, встановлено повний комплект меблів та побутової техніки. Під час огляду будинку було виявлено, що на даній площі проживають [PERSON] (батько), [PERSON] (син), [PERSON] (син), зареєстровані в даному будинку [PERSON] та [PERSON] не проживають в будинку з 03.08.2018 року. Відповідачкою [PERSON] не надано суду доказів реєстрації її місця проживання та стабільності місця фактичного проживання, оскільки доказів наявності зареєстрованого права власності на нерухоме майно за будь-якою адресою також не надано, а саме її проживання за теперішньою адресою в будинку, що належить матері відповідача, є тимчасовим. Актом обстеження житлово-побутових умов від 26.09.2018 року на предмет обстеження житлово-побутових умов проживання заявника [PERSON] встановлено, що [PERSON] з серпня 2018 року дійсно та фактично проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , із сином [PERSON] , [INFO] , в будинку своєї матері [PERSON] . В акті зазначено, що мати з дитиною ( [PERSON] ) проживають в окремій кімнаті (S=36 м2), мають окремі спальні місця, забезпечені необхідними предметами побуту, житлове приміщення відповідає санітарно-гігієнічним нормам. Проте, відповідачкою не надано доказів забезпеченням належними умовами проживання спільних дітей сторін за місцем свого проживання в селі Гожули Полтавського району Полтавської області. За таких обставин суд дійшов висновку, що житлові та побутові умови за місцем проживання позивача є належними та стабільними на відміну від житлових умов відповідачки. Крім того, житлове середовище позивача є природнім та звичайним для молодшої дитини сторін [PERSON] , оскільки він проживав в цьому середовищі від народження. Відповідно до Висновку № 13137741.3387.2 від 12.10.2018 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком - гр. [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Згідно з ратифікованою Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що узгоджується з нормами Конституції України та законів України. Письмові докази, показання свідків та висновок органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області дозволяють суду дійти висновку, що проживання дитини [PERSON] разом із батьком - позивачем за первісним позовом [PERSON] якнайкраще забезпечить інтереси дитини. При вирішенні спору в частині позовної вимоги зустрічного позову щодо визначення місця проживання [PERSON] , суд бере до уваги чинне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2010 року, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Основна властивість законної сили судового рішення - обов`язковість. Рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для всіх державних органів і організацій, їх об`єднань, посадових осіб та громадян. Частиною п`ятою статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Крім того, суд зазначає, що оцінивши в сукупності зібрані докази у справі, суд вважає, що на даний час відсутні правові підстави для визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] .. Виходячи з ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, рівень матеріального забезпечення, вік дитини, стан її здоров`я, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , по місцю проживання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач за зустрічним позовом [PERSON] і її представник не довели і не надали належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні зустрічного позову в цій частині вимог. Враховуючи вік малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, ставлення сторін та участь у вихованні, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання малолітньої дитини, можливість утримувати дитину матеріально, відсутність належних обгрунтованих заперечень матері щодо визначення місця проживання дитини з батьком, міцність сімейних зв`язків, які склалися в родині позивача, тривалість безперервного проживання дитини в родині позивача, позитивне ставлення сина до батька, прагнення до спілкування та спільного проведення часу, особисту емоційну прихильність до батька, визначення місця проживання та фактичне проживання старшої дитини сторін разом з батьком, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком. Тому в задоволенні зустрічного позову в частині визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю також слід відмовити. Наполягаючи на визначенні місця проживання дитини разом з батьком, позивач надав суду відповідні докази того, що за умовами проживання, з урахуванням його доходів, його особистими якостями, обставинами його життя, особливостями його відносин з дітьми, - саме він має перевагу перед матір`ю дітей при визначенні місця проживання молодшої дитини. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом у справі) [PERSON] , навпаки, достатніх та переконливих доказів наявності виключних обставин та своїх переваг перед батьком дітей при визначенні їх місця проживання суду не надала. Доводи матері про те, що батько недостатньо виконує свої обов`язки та обмежує її у спілкуванні з сином, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд, враховуючи визначене за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2010 року місце проживання старшої дитини сторін [PERSON] , [INFO] , разом з батьком-позивачем за первісним позовом, вважає, що окреме проживання братів не відповідає інтересам дітей, оскільки для їх нормального розвитку є дуже важливим почуття однієї сім`ї, проживання разом, допомога один одному. Окреме проживання дітей сторін негативно впливає на процес виховання дітей, насамперед на їх психологічний стан. Визначення місця проживання молодшої дитини сторін разом з батьком не позбавляє мати дитини права брати участь у її вихованні, утримувати її та спілкуватися з нею, а батько в свою чергу не повинен чинити матері будь-яких перешкод в цьому. Відповідно до вимог ч. 1 - 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України, визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Суд також задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до формального знаходження в зареєстрованому шлюбі. Оцінивши особисту прихильність дитини до кожного з батьків, її вік, майновий стан сторін, характеристику дитини, висновок органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази і показання свідків, суд вважає, що проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком відповідатиме його найкращим інтересам. При цьому судом не встановлено обставин, які можуть перешкоджати проживанню дитини разом із позивачем [PERSON] . З урахуванням викладеного, позовні про визначення місця проживання дитини із батьком підлягають задоволенню.

Outcome: approved