Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Лановецького районного суду Тернопільської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання несправедливим та недійсним п.4.1 кредитного договору №120/07/26 CL від 03.12.2007 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 03 грудня 2007 року між нею та АКБ «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», був укладений кредитний договір № 120/07/26 CL, відповідно до умов якого вона отримала кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії на споживчі цілі з лімітом кредитування 20 000,00 доларів США, строком по 01 грудня 2017 року з відсоткової ставкою 13% річних. Пунктом 4.1. кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. Таким чином, розмір неустойки - пені, встановлений у кредитному договорі складає 73% річних від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів в рік, встановлює вимогу щодо сплати позивачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором, що відповідно до положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливим та суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності в межах договірних зобов'язань, наслідком чого наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу, як споживачу послуг банку щодо споживчого кредитування, а тому позивач вважає зазначений п. 4.1. кредитного договору таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить ЦК України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити, пославшись при цьому на обставини, вказані в позовній заяві. Крім того, представник позивача пояснив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки про порушення останніх позивачу стало відомо лише в січні 2015 року після звернення до суду відповідача з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, з якого стало відомо про розмір і механізм нарахування пені. Представник відповідача Козак Б. В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги не визнав і просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, пославшись при цьому на подані суду заперечення та додаткові пояснення у справі. Також, представник відповідача пояснив, що 03 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач одержала кредит в розмірі 20000 доларів США строком по 01 грудня 2017 року та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13% річних. Даний договір підписаний [PERSON] на кожній сторінці, чим було надано згоду з усіма умовами договору. Пунктом 4.1 вказаного кредитного договору передбачено сплату пені в розмірі 0,2% річних за кожен день прострочення виконання зобов'язань, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів.. Посилання позивача, що пеня становитиме 73% від суми неповернутого кредиту, представник відповідача вважає надуманими, оскільки пеня нараховується за кожен день прострочки і умовами договору не передбачено річне відображення нарахування пені. Крім того, під вартістю продукції в даному випадку слід розуміти вартість отриманого позивачем кредиту (20 000 доларів США), а прострочена заборгованість позичальника не являється вартістю продукції, а є сумою коштів, які позичальник не повернув банку в строки визначені кредитним договором, тобто позичальнику нараховується пеня не на суму виданого кредиту, а на суму простроченого місячного платежу за кожен день прострочки. Даний пункт кредитного договору спрямований на стимулювання позичальника своєчасно сплачувати кредит та відсотки і якщо сплата буде здійснюватися щомісячно, то сплата пені відбувається лише за ті дні користування кредитними коштами, коли було наявне прострочення сплати чергового платежу. Також, представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності, оскільки кредитний договір було укладено 03.12.2007 року і позовна давність по ньому сплила 04.12.2010 року, а позивач звернулася до суду з позовною заявою в вересні 2015 року. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», та [PERSON] був укладений кредитний договір №120/07/26 CL, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії на споживчі цілі з лімітом кредитування 20 000,00 доларів США, строком по 01 грудня 2017 року з відсоткової ставкою 13% річних. Пунктом 4.1 вищевказаного кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. На думку позивача та її представника, п. 4.1 Кредитного договору, яким передбачена відповідальність Позичальника ([PERSON]) за порушення зобов'язань, не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаним Законом передбачено максимальний розмір компенсації у разі невиконання зобов'язань 50 % вартості послуги. Згідно з п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 ЦК України). При укладенні Кредитного договору №120/07/26 CL від 03 грудня 2007 року було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд Кредитора і Позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та Правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Згідно вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених законом, на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. За правилами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивач звернулася до банку з проханням про видачу кредиту. Зі свого боку банком потреби Позивача було задоволено та надано кредитні кошти. При укладенні Кредитного договору №120/07/26 CL від 03 грудня 2007 року, підписаного позивачем на кожній сторінці, яка підтвердила цим свою згоду з умовами даної угоди, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін. Згідно п.7.2 кредитного договору №120/07/26 CL від 03 грудня 2007 року сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені всі істотні умови і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння Сторонами його предмету та інших питань, зазначених у цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього Договору анулюються з моменту набрання чинності цим Договором в частині, що суперечить умовам цього Договору. У відповідності до п.3.4.2 кредитного договору №120/07/26 CL від 03 грудня 2007 року Позичальник мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі Позичальнику примірника укладеного договору. Як вбачається з підпису [PERSON] оригінал кредитного договору отримано нею 05 грудня 2007 року, і в разі, якщо б вона вважала умови договору для себе несправедливими, то мала можливість повернути кредит протягом чотирнадцяти календарних днів, чого нею не було зроблено. Банк надав позичальнику необхідну інформацію про вартість кредиту та графік платежів по Договору, передбачені діючим законодавством. Кредитний договір №120/07/26 CL від 03 грудня 2007 року був укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, на умовах вільного волевиявлення сторін. [PERSON] мала можливість не укладати відповідну угоду з такими умовами, які нею оспорюються, проте вона з ними погодилася, не вважала їх несправедливими та не оскаржувала їх до цього часу, а також протягом певного часу сплачувала відповідні виплати, тим самим визнавши такі умови угоди. Також, відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення споживачем його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Проте, відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України "Про захист прав споживачів" до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе у тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства зворотної сили не має. Надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволено потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти. Умови договору в частині розміру пені були закладені ще спочатку, тобто позивач, до підписання кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами. Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ «Банк Форум», позивач погодилася на умови кредиту як такі, що її влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача. До подання позовної заяви позивач погоджувалася із всіма умовами укладеного із банком валютного кредитного договору, про що свідчать факти повернення нею кредитних коштів з нарахованими відсотками, встановлені договором, хоча і систематично допускаючи прострочення платежів на протязі всього часу кредитування. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Доводи позивача про несправедливість умов п.4.1 кредитного договору в частині визначення розміру пені 0,2% є безпідставними, оскільки нарахування пені за умовами договору встановлено 0,2% за кожен день прострочення платежу не від всієї суми, що необхідно сплатити за договором в цілому, а лише із частини суми боргу, сплата якого прострочена позичальником. Сторони в договорі домовились саме про такий розмір пені. На підставі ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Позивачем та його представником не надано суду доказів на підтвердження своїх доводів у позовній заяві, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. Відповідно до положень ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Статтею 257 ЦК України загальну позовну давність встановлено тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або свого обов'язку, що закріплено ч.1 ст.264 ЦК України. Відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони, зробленою до винесення ним рішення. Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності при розгляді спору. Представник позивача в судовому засіданні ствердив, що про порушення свої прав позивачу стало відомо лише в січні 2015 року після звернення до суду відповідача з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, з якого стало відомо про розмір і механізм нарахування пені. Разом з тим, як вбачається з підписів позивача на кредитному договорі, даний договір було підписано нею 03 грудня 2007 року, а оригінал договору одержано 05 грудня 2007 року. Тобто, з цього часу позивач знала про розмір та механізм нарахування пені і мала можливість звернутися до суду з вищевказаним позовом, чого нею зроблено не було і вона продовжила надалі користуватися кредитними коштами. Враховуючи зазначені обставини, а також ту обставину, що позивач звернулася до суду із вищевказаними позовними вимогами лише 09.09.2015 року, тобто по спливі більш ніж семи років з дня укладення кредитного договору, відсутній факт переривання перебігу позовної давності, суд приходить до висновку, що в даному випадку також слід застосувати до даних позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності, що є самостійної підставою для відмови в задоволенні позову. Витрати у справі слід віднести за рахунок позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed