Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

12.03.2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, 04.09.2013 року - з уточненою позовною заявою, а 29.01.2014 року - з заявою про уточнення позовних вимог, до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Посад", з наступними позовними вимогами: визнати неправомірним її відсторонення від роботи продавцем магазину ТОВ фірми "Посад", розташованого по вул. Ціолковського, б. 18 сел. Комсомольського Зміївського району Харківської області; зобов'язати адміністрацію ТОВ фірми "Посад" допустити її до роботи в якості продавця в магазині, розташованому по вул. Ціолковського, б. 18 сел. Комсомольського Зміївського району Харківської області; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 04.01.2013 року по 29.01.2014 року в сумі 20628 грн.; стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 50000 грн.; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 4450 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона була прийнята на роботу продавцем магазину, який розташований в сел. Комсомольське Зміївського району Харківської області на вул. Ціолковського, 18, та з нею був укладений трудовий договір з ТОВ фірма "Посад". З наказом про прийняття на роботу вона не була ознайомлена, фактично почала працювати з 22 грудня 2012 року, а заяву про прийом її на роботу прийняли 26 грудня 2012 року. 01 січня 2013 року вона була на робочому місці і після вихідних днів (02 і 03 січня 2013 року) повинна була вийти на роботу 04 січня 2013 року. 04 січня 2013 року, коли вона вийшла на роботу, їй повідомили, що її звільняють з роботи начебто за розпивання спиртних напоїв на робочому місці 01 січня 2013 року. Цей факт був встановлений зі слів колишньої працівниці цього ж магазину Селезневої, яка в подальшому була звільнена з роботи за власним бажанням. По даному факту від неї ніяких пояснень не відбирали та не пропонували написати пояснення. Спиртні напої на робочому місці вона не вживала, через що вважала її відсторонення від роботи неправомірним. Вона неоднорозово зверталась до адміністрації з проханням ознайомити її з документами, згідно яких вона була прийнята на роботу та відсторонена від роботи, але з цими документами вона ознайомлена не була. Її двічі запрошували на засідання трудового колективу для розгляду питання її звільнення з роботи, але ніяких засідань не проводилося, а їй наполегливо пропонували подати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, з чим вона не погодилася. До теперішнього часу її не допускають до роботи, і вона фактично знаходиться у вимушеному прогулі. Розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 04.01.2013 року по 29.01.2014 року складає 20628 грн. Зазначені дії відповідача спричинили їй моральні страждання, призвели до порушення її нормальних життєвих зв'язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду вона оцінила в 50000 грн. Розмір документально підтверджених витрат на правову допомогу складає 4450 грн. Під час судового розгляду позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] підтримали позовну заяву з підстав, викладених у ній, та наполягали на задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача Захаров В.В. заперечував проти задоволення позовної заяви посилаючись на наступні обставини: на підставі заяви позивачки відповідачем прийнято рішення про прийняття [PERSON] на роботу на посаду продавця, що підтверджується заявою від 28.12.2013 року та наказом №1049-ОС від 28.12.2013 року, з яким позивачка ознайомлена належним чином, що підтверджується її особистим підписом. З 02.01.2013 року позивачка з невідомих причин відсутня на робочому місці. Для з'ясування причин, що склалися, ТОВ Фірма "Посад" двічі надсилало [PERSON] письмові повідомлення про надання документів, якими підтверджується поважність причин її відсутності на роботі. Станом на 06.06.2013 року позивачкою не надано жодних документів щодо причин її відсутності на робочому місці з 02.01.2013 року. Жодних розпоряджень щодо відсторонення [PERSON] від роботи відповідачем не постановлено. Вважав, що позивачкою не надано доказів недопущення її до роботи та порушення її трудових прав; просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до наказу №1049-ОС від 28.12.2012 року, на підставі заяви [PERSON], остання прийнята з 28.12.2012 року на постійну роботу на посаду продавця продовольчих товарів торгової дільниці з повною матеріальною відповідальністю з окладом 1143 грн. на місяць; трудовий договір з нею не розірваний, що підтверджується даними: трудової книжки [NUMBER] наказу №1049-ОС від 28.12.2012 року, заяви [PERSON] від 28.12.2012 року, копії яких залучені до матеріалів справи. (а. с. 56, 57, 99). Не заперечується сторонами, а також підтверджується даними довідок, копій табелів обліку використання робочого часу та розрахункових листків, виданих ТОВ фірма "Посад", [PERSON] працювала у грудні 2012 року 4 робочих дні та їй нараховано заробітну плату в розмірі 304,8 грн., а також 1 робочий день - 1 січня 2013 року, за який їй нараховано заробітну плату в розмірі 77,33 грн. (а. с. 131-133, 136, 151-153). За твердженням позивачки [PERSON], вона мала вийти на роботу 04.01.2013 року, однак не була допущена до роботи працівниками охорони, які мотивували свої дії тим, що 01.01.2013 року вона вживала на робочому місці спиртні напої. Сама [PERSON] категорично заперечувала факт вживання нею на роботі спиртних напоїв. Свідок [PERSON] показав, що працював вантажником в магазині «Посад», 01.01.2013 року був на роботі, спілкувався з [PERSON] і не бачив, щоб вона вживала спиртні напої. Після 01.01.2013 року [PERSON] не працювала, зі слів інших працівників магазину він дізнався, що її звільнили за вживання спиртних напоїв. Свідок [PERSON] показав, що 01.01.2013 року у вечірній час він зустрів [PERSON], якій допоміг нести сумки з продуктами. З роботи вона йшла твереза. За твердженням представника відповідача Захарова В.В., будь-яких рішень щодо відсторонення [PERSON] від роботи адміністрацією ТОВ фірми "Посад" не приймалося, факт вживання алкогольних напоїв не фіксувався. Свідок [PERSON], яка працює начальником відділу кадрів ТОВ фірми «Посад», свідок [PERSON], яка працювала адміністратором магазину «Посад» в сел. Комсомольське по вул. Ціолковського, показали, що їм не відомі причини відсутності [PERSON] на роботі після 01.01.2013 року. Водночас, свідок [PERSON] не заперечувала доводів позивачки про те, що [PERSON] зверталася до неї особисто, а також до інших керівників ТОВ фірми «Посад», з претензіями щодо її недопущення до роботи, однак їй не відомо, чи отримала [PERSON] будь-які роз'яснення з цього питання, відділом кадрів будь-які рішення з цього питання не приймалися. Вона відправила [PERSON] до юриста, що було далі вона не знає. Не отримавши роз'яснень щодо причин відсторонення від роботи, 10.01.2013 року, 26.01.2013 року та 31.01.2013 року [PERSON] зверталася до керівника ТОВ фірми "Посад" з письмовими заявами, направленими рекомендованими листами, в яких повідомила, що 04.01.2013 року начальник охорони фірми "Посад" [PERSON] не дозволив їй приступити до роботи та просила повідомити їй письмово причини недопущення до роботи. (а. с. 6-11). Зі слів [PERSON] відповідей на ці письмові заяви вона не отримала, підтверджень того, що такі відповіді були їй надані не надано і представником відповідача Захаровим В.В. Водночас, представник трудового колективу організації ТОВ фірми "Посад" Світенко І.В. листами від 22.01.2013 року №8 та від 26.02.2013 року №67 пропонував [PERSON] з'явитися на засідання трудового колективу, відповідно 07.02.2013 року та 11.03.2013 року, на якому буде розглядатися питання щодо її звільнення з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України, а також повідомлено, що в разі її неявки збори відбудуться за її відсутністю. Одночасно з цим, директор ТОВ фірми "Посад" [PERSON] та начальник відділу кадрів [PERSON] листами від 22.01.2013 року №70 та від 26.02.2013 року №279 просили [PERSON] терміново з'явитися до ТОФ фірми "Посад" для з'ясування причин її відсутності на роботі та попереджена, що у випадку її неявки вона буде звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України. (а. с. 58-62). Позивачка [PERSON] пояснила, що вона неодноразово з'являлася до адміністрації ТОВ фірми "Посад" з метою з'ясувати причини її відсторонення від роботи, однак будь-яких роз'яснень їй не було надано, збори трудового колективу, на які її запрошували, не проводилися. Зазначені пояснення не спростовані представником відповідача Захаровим В.В., зокрема не надані протоколи зборів трудового колективу ТОВ фірми "Посад" від 07.02.2013 року та 11.03.2013 року, на яких би розглядалося питання щодо звільнення [PERSON]; незважаючи на звернення [PERSON] до представників адміністрації ТОВ фірми "Посад", будь-які пояснення у неї не були отримані, також не отримані і пояснення будь-яких інших працівників. Не отримавши відповіді на свої звернення, 12.03.2013 року [PERSON] зважаючи на порушення її трудових прав, звернулася до суду за захистом порушеного права. Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Заперечуючи факт відсторонення [PERSON] від роботи, представник відповідача Захаров В.В. не заперечував і відсутність передбачених ст. 46 КЗпП України підстав для її відсторонення від роботи. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 140 КЗпП України передбачено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Відповідно до ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За результатом аналізу пояснень сторін, показань свідків та зазначених вище письмових доказів належить слідує висновок, що ТОВ фірма "Посад" не виконало вимоги ст. ст. 21, 141 КЗпП України щодо зобов'язання забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю; правильно організовувати працю працівників, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю, уважно ставитися до потреб і запитів працівників. Внаслідок цих порушень трудового законодавства Товариством фірмою "Посад", [PERSON] тривалий час знаходиться у стані правої невизначеності: з 04.01.2013 року без будь-яких рішень з боку власника фактично позбавлена можливості працювати на посаді, обумовленій трудовим договором, та отримувати заробітну плату; на звернення [PERSON] власником не приймається рішення про дозвіл їй далі працювати, чим порушено її право на працю, а також і про звільнення, внаслідок чого [PERSON] позбавлена можливості оспорити звільнення в установленому порядку. За таких обставин, вимоги щодо визнання неправомірним відсторонення [PERSON] від роботи на посаді продавця магазину Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Посад" по вул. Ціолковського, 18, сел. Комсомольського Зміївського району Харківської області, та зобов'язання відповідача допустити позивачку до роботи на вказаній посаді є обґрунтованою і підлягає задоволенню. У п. 10 постанови ПВС України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснено: якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно розрахунку середньої заробітної плати, за час вимушеного прогулу за період з 04.01.2013 року по 29.01.2014 року, наданого представником позивачки [PERSON], розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 20628 грн. Зазначений розрахунок був здійснений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (з наступними замінами), на підставі довідок про розмір заробітної плати, наданих до суду ТОВ фірмою "Посад" (а. с. 158). Представником відповідача не надано будь-яких власних розрахунків заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON], а також і не надано доказів на спростування розрахунків, наданих представником позивача. Відповідно до ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів сторін, а також враховуючи, що тривалий розгляд справи був спричинений поведінкою відповідача, представник якого неодноразово в судове засідання не з'являвся, а також не виконувалася ухвала суду про витребування доказів, вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованою і підлягає задоволенню у повному обсязі на суму 20628 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачкою доведено, що внаслідок порушення відповідачем її трудових прав їй завдано моральних страждань; були втрачені нормальні життєві зв'язки; тривалий час вона була позбавлена можливості реалізувати свої здібності працювати та отримувати заробітну плату; змушена вживати додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням характеру та тривалості порушення права на працю позивачки, розміру не отриманої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з вимог розумності і справедливості, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню на суму 20000 грн. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 79, ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 406,28 грн., а також на користь позивачки документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 4450 грн. (а. с. 20, 78, 79, 156).

Outcome: partial