Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОС КРЕДИТ" (далі - відповідач), з вимогами: - визнати недійсним пункт 3.2 Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31.03.2020 укладеного між відповідачем та позивачем. - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. 31.03.2020 відповідачем було схвалено надання позивачу споживчого кредиту в розмірі 9000,00 грн зі сплатою відсотків у розмірі 4050,00 грн. Під час введенням у дію карантинних обмежень, через погіршення фінансового стану, позивач не зміг вчасно повернути відповідачу кредит, а тому протягом червня-серпня 2020 року ним було сплачено 13167,00 грн. Проте, після внесення позивачем зазначеної суми коштів, на веб-сайті відповідача була зазначена інформація про те, що залишок заборгованості за кредитом у позивача складає 26613,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредиту - 9000,00 грн; заборгованість по відсотках - 4050,00 грн; залишок заборгованості за штрафні санкції - 13563,00 грн. Отже, раніше внесенні позивачем платежі в сумі 13167,00 грн були зараховані відповідачем на погашення штрафних санкцій, згідно п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020. В силу зазначеного пункту, в разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2. Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. Таким чином, визначений відповідачем в оспорюваному пункті Договору розмір штрафу 1095% річних, не відповідає чинному законодавству та засаді справедливості, отже має бути визнаний недійсним. Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 17.11.2020 відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Сторони не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Ухвалами суду від 04.01.2021 та 01.04.2021, на задоволення клопотання представника позивача, забезпечено його участь у засіданні в режимі відеоконференції. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] , діючий за довіреністю, позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак був повідомлений про нього належним чином. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2020 між сторона ми було укладено Договір про надання фінансового кредиту №15491826, визначено правила кредитування (а.с. 7-16), графік погашення боргу (а.с. 17-18) та ознайомлено позивача з паспортом кредиту (а.с. 19-22). Відповідно до п. 3.1. Договору відповідач зобов`язується надати позивачу кредит у розмірі 9000,00 грн, з оплатою по спадній процентній ставці, що вираховується у графіку п. 3.1.1, а позивач зобов`язується повернути кредит та сплатити передбачені договором проценти. Крім того, згідно п. 3.2. Договору визначено, що у разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2 Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. У свою чергу, згідно змісту п. 4.2. Договору вбачається, що клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 30.04.2020 шляхом зарахування відповідної суми на рахунок відповідача. Сума виданого кредиту, нараховані проценти та/або штрафні санкції за користування кредитом є заборгованістю клієнта за цим Договором (п. 4.4. Договору). Позивачем було сплачено відповідачу суму коштів у розмірі 13167,00 грн, з яких: 06.06.2020 сплачено 6588,00 грн; 05.07.2020 сплачено 3075,00 грн; 04.08.2020 сплачено 3504,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 23-25). Згідно наданої позивачем інформації з веб-сайту відповідача, залишок його заборгованості складає 26613,00 грн, з яких: заборгованість по тілу кредита - 9000,00 грн; заборгованість по відсотках - 4050,00 грн; залишок заборгованості за штрафні санкції - 13563,00 грн; погашена сума основного боргу - 0,00 грн (а.с. 26). Позивачем було укладено з адвокатським бюро "Боченко та Партнери" договір про надання правової допомоги (а.с. 45-46), згідно дотатку якого, вартість підготовки позовної заяви складає 5000,00 грн, а вартість участі адвоката в судовому засіданні складає 2000,00 грн (а.с. 47). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг (а.с. 49) та квитанції про оплату правничої допомоги (а.с. 48) виконавцем надано замовнику послуги, які останній оплатив у сумі 7000,00 грн. Суд встановив, що наявні докази в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які доказують обґрунтування позовних вимог. Як визначено у ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами відповідача та укласти договір про надання фінансового кредиту, який містить оспорюваний пункт. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Позивачем не оспорюється той факт, що після підписання договору про надання фінансового кредиту ним отримано 31.03.2020 кредитні кошти у розмірі 9000,00 грн. Водночас позивач стверджує, що внесенні ним платежі в сумі 13167,00 грн були зараховані відповідачем саме на погашення штрафних санкцій, згідно пункту 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020, з чим позивач не погоджується та просить суд визнати такий пункт недійсним, оскільки він не відповідає чинному законодавству та засаді справедливості. Згідно п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 визначено, що у разі прострочення строку повернення кредиту, з першого дня, що визначений в п. 4.2 Договору, кредит визначається таким, що вийшов у прострочку, а клієнт зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування штрафу в розмірі 3% за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. У свою чергу, згідно змісту п. 4.2. Договору вбачається, що клієнт зобов`язується повністю повернути кредит до 30.04.2020 шляхом зарахування відповідної суми на рахунок відповідача. З огляду на вищезазначене, суд не даючи оцінку справедливості, а надаючи оцінку відповідності вимогам чинного законодавства оспорюваного пункту 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 зауважує, що згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи із змісту умови визначеної у п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 сторони домовились, що у разі прострочення строку повернення кредиту, після 30.04.2020 позивач зобов`язується сплатити штрафні санкції у вигляді нарахування визначеного штрафу за кожен день прострочки від суми наданого кредиту. Дана умова договору вказана чітко та не викликає у суду сумнівів чи двозначного її розуміння та вписана таким чином, аби деталізувати конкретний вид забезпечення виконання зобов`язанні у вигляді неустойки. Однак, за своїм змістом оспорюваний пункт визначає наслідки несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що у розумінні ч. 3 ст. 549 ЦК України є пенею, а не штрафом. За таких умов, посилання позивача про невідповідність чинному законодавству п. 3.2. Договору №15491826 від 31.03.2020 знаходять свого підтвердження, що було визначено судом. У силу вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України. У той же час відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Суд встановив, що відповідачем було недодержано в момент вчинення правочину з позивачем вимог законодавства при формуванні п. 3.2. як окремої частини кредитного договору №15491826 від 31.03.2020. Суд зауважує, що представником відповідача, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 17.11.2020, не наведено обставин, які підлягають з`ясуванню та доказуванню у даній справі та не спростовано доводи позивача. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним пункт 3.2 Договору про надання фінансового кредиту №15491826 від 31.03.2020 укладеного між відповідачем та позивачем, ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню. У цілому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати на правову допомогу керується ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно якої до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: на професійну правничу допомогу необхідну для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем було укладено з адвокатським бюро "Боченко та Партнери" договір про надання правової допомоги (а.с. 45-46), згідно додатку якого, вартість підготовки позовної заяви складає 5000,00 грн, а вартість участі адвоката в судовому засіданні складає 2000,00 грн (а.с. 47). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг (а.с. 49) та квитанції про оплату правничої допомоги (а.с. 48) виконавцем надано замовнику послуги, які останній оплатив у сумі 7000,00 грн. Згідно із правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Однак, у судовому засіданні, адвокат Боченко П.С. участі не брав, натомість під час слухання справи представником позивача був діючий за довіреністю від 26.04.2021 [PERSON] , що спростовує доводи позивача про виконання адвокатським бюро "Боченко та Партнери" договору про надання правової допомоги, в частині виконання пункту додатку до договору, щодо участі адвоката в судовому засіданні плата за яке складає 2000,00 грн. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, з урахуванням викладених обставин та зазначених норм права, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи на правничу допомогу є обґрунтованою та підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача 5000,00 грн. Також, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на підставі ч. 6 ст. 141 України слід стягнути на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: approved