Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Савранської селищної ради Одеської області про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є рідною онукою [PERSON] (дата народження невідома; реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків невідомий) по лінії матері - [PERSON] ( [INFO] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків невідомий). [PERSON] померла [INFO] у селі Вільшанка Савранського району Одеської області (у даному населеному пункті вона постійно мешкала до моменту смерті). [PERSON] помер [INFO] у селі Вільшанка Савранського району Одеської області (у даному населеному пункті він постійно мешкав до моменту смерті). При житті [PERSON] мав право на земельну частку (пай), розміром 2,26 (дві цілих двадцять шість сотих) умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», розташовану на території села Вільшанка Савранського району Одеської області, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0114681, виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» за № 303 від 08 серпня 1996 року (надалі також "земельна частка (пай)"). Проте [PERSON] не встиг за життя здійснити у порядку визначеному чинним законодавством України державну реєстрацію права власності на земельну частку (пай). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. За життя [PERSON] заповіту на склав. Позивачка мала у своєму розпорядженні оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 але загубила його через що нею в Савранській районній державній адміністрації Одеської області був отриманий 16 березня 2021 року дублікат Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 та зараз його оригінал знаходиться у розпорядженні [PERSON] . Інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] спадщину [PERSON] не приймали. На даний час [PERSON] не може здійснити реєстрацію права власності на земельну частку (пай) та реалізувати свої спадкові права через: - технічну помилку у оригіналі та дублікаті Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 де по-батькові [PERSON] зазначено як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] »; - технічну помилку у Актовому записі про народження [PERSON] ; - технічну помилку у Актовому записі про народження [PERSON] від 04 серпня 1945 року № 12, складеного Відділом запису актів громадянського стану Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області де як по-батькові її батька (діда, мене, [PERSON] ) [PERSON] зазначено як « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». На думку позивачки, єдиним належним способом захисту її прав та законних інтересів є звернення до Савранського районного суду Одеської області. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 27.05.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08.06.2021. В подальшому підготовче судове засідання було відкладене на 18.08.2021. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 18.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 08.09.2021. В подальшому судове засідання було відкладене на 28.09.2021. Представник позивачки адвокат Щукін О.С. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач - Савранська селищна рада Одеської області, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення розгляду справи, подала до суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позовних вимог за умови підтвердження обставин про родинні відносини та факту фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном та прийняття спадщини (а.с. 77). Крім того, 05.08.2021 до канцелярії суду надійшла заява відповідача про проведення розгляду справи за відсутності представника Савранської селищної ради Одеської області (а.с.113). Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [PERSON] ( [INFO] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків відсутній, маю право здійснювати будь-які платежі за серію та номером паспорту: [NUMBER] ) є онукою [PERSON] по лінії матері - [PERSON] ( [INFO] ). - [PERSON] померла [INFO] у селі Вільшанка Савранського району Одеської області (у даному населеному пункті вона постійно мешкала до моменту смерті). [PERSON] помер [INFO] у селі Вільшанка Савранського району Одеської області (у даному населеному пункті він постійно мешкав до моменту смерті). Дані обставини підтверджуються: - Копією свідоцтва про народження [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) [NUMBER] , виданого 01 вересня 1965 року Відділом запису актів громадянського стану Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області (Актовий запис № 30 від 10 вересня 1965 року у Книзі реєстрації актів громадянського стану про народження) (а.с.17). - Копією свідоцтва про укладення [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) шлюбу [NUMBER] , виданого 27 лютого 1986 року Приморським відділом РАГС Виконавчого комітету Приморської райради народних депутатів м. Одеси (Актовий запис № 201 від 27 лютого 1986 року у Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу) (а.с.18). - Копією паспорта [PERSON] [NUMBER] , виданого Київським PB УМВС України в Одеській області 05 серпня 1997 року (а.с.19-20). - Копією Свідоцтва про смерть [PERSON] [NUMBER] , виданого 15 липня 1998 року Відділом запису актів громадянського стану Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області (Актовий запис № 13 від 15 липня 1998 року у Книзі реєстрації актів про смерть) (а.с.21). - Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 12 березня 2021 року № 00029897014 (а.с.22). - Копією листа Приморського районного у місті Одесі Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12 березня 2021 року № 14/54-117 (а.с.23). При житті [PERSON] мав право на земельну частку (пай), розміром 2,26 (дві цілих двадцять шість сотих) умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», розташовану на території села Вільшанка Савранського району Одеської області, що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0114681, виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» за № 303 від 08 серпня 1996 року (надалі також «Земельна частка (пай)»). Проте [PERSON] не встиг за життя здійснити у порядку визначеному чинним законодавством України державну реєстрацію права власності на Земельну частку (пай). Вищезазначені обставини підтверджуються копіями наступних документів: - Дублікатом Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 (а.с.24); - Витягом з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» із записом за № 303 від 08 серпня 1996 року про реєстрацію Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 (а.с.25); - Листом Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 22 лютого 2021 року № 01-70/226/330 (а.с.26); - Архівним витягом з протоколу № 2 зборів уповноважених членів КСП «Україна» с. Вільшанка від 13 липня 1995 року (а.с.27); - Архівною копією рішення четвертої сесії Вільшанської сільської ради Савранського району Одеської області двадцять третього скликання від 16 серпня 1995 року №4/11 «Про передачу земель колективному сільськогосподарському - підприємству «Україна» Савранського району в колективну власність та постійне користування » (а.с.28); - Архівною довідкою про підтвердження знаходження у списку громадян - членів реформованого КСП «Україна», що мають право на отримання земельної частки (паю) [PERSON] (а.с.29); - Архівною довідкою від 1 квітня 2021 року № 45 про трудовий стаж [PERSON] , який помер в 1999 році, видана Комунальним підприємством «Трудовий архів Савранської селищної ради» (а.с.35); - Листом Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 02 березня 2021 року № 4 (а.с.36); - Копією Державного акта на право колективної власності на землю серії ОД, виданого Вільшанською сільською радою народних депутатів 16 серпня 1995 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право колективної власності на землю за ОД-21 № 0031. (а.с.31-32); -Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №65119322 (а.с.79); -Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №65119326 (а.с.80); -Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру наданими Одеським Державним нотаріальним архівом (а.с.84-86); - Актовим записом про смерть [PERSON] (а.с.92); -Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] (а.с. 93); - Актовим записом про одруження [PERSON] та [PERSON] (а.с.90); -Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження стосовно [PERSON] (а.с.91); -Копією Витягу від 04.09.2021 № 00032422033 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] (а.с. 135). У відповідності до частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. Суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законом не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Крім того, як зазначено у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до листа Верховного суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Також суд встановив, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. За життя [PERSON] заповіту на склав. На виконання приписів пункту 1 частини 1 статті 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року [PERSON] , прийняла спадщину через фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном померлого [PERSON] . Таким чином згідно статті 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем) [PERSON] , прийняла спадщину померлого [PERSON] , у тому числі отримала право на земельну частку (пай). Дані обставини, окрім показів свідків, у тому числі підтверджуються тим, що [PERSON] , мала у своєму розпорядженні оригінал Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 але загубила його через що нею в Савранській районній державній адміністрації Одеської області був отриманий 16 березня 2021 року дублікат Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0114681 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24 травня 1996 року № 97 та зараз його оригінал знаходиться у розпорядженні [PERSON] . Згідно з відповіддю на запит приватного нотаріуса Ізосімової К.Б. та Одеського державного нотаріального архіву, інші спадкоємці [PERSON] та [PERSON] спадщину [PERSON] не приймали, спадкові справи щодо даних спадкоємців не заводились (а.с. 78-80, 84-86). Відтак, суд констатує, що Савранська селищна рада Одеської області є належним відповідачем у даній справі. 08.09.2021 в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначили, що в житловому будинку за адресою: с. Вільшанка Савранського району Одеської області мешкав [PERSON] . Після його смерті [INFO] в його житловому будинку продовжувала проживати його онука [PERSON] . Крім того, свідки зазначили, що [PERSON] працював та був членом КСП «Україна». З таким прізвищем в селі Вільшанка проживав лише [PERSON] . Інші особи, які б мали прізвище « [PERSON] » в селі Вільшанка не проживали. Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з вимогами статті 524 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За приписами статті 548 та статті 549 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. За змістом Наказу Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 (чинного на час відкриття спадщини) "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року таким, що відмовився від спадщини, вважався той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно з частиною першою статті 561 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, законом, чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було визначено, що спадщина є належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, якщо він її прийняв. ЦК УРСР від 18 липня 1963 року не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV передбачено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до частин 1 та 2 вказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. За змістом статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Документами, що підтверджують право особи-спадкоємця на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно з п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4/-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Зважаючи на те, що мати позивачки - [PERSON] померла на час відкриття спадщини діда позивачки по материнській ліній, позивачка у справі є спадкоємницею за законом після смерті свого діда [PERSON] , померлого [INFO] , після його смерті продовжувала проживати в його житловому будинку, суд вважає доведеним, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті діда, однак оформити свої спадкові права вона не має змоги через технічні помилки у документах. При цьому, суд виходить з того, що відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку (сертифікату) не є перешкодою для реалізації позивачкою права на прийняття спадщини після смерті діда [PERSON] . Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивачка не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у них немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, з урахуванням відсутності заперечень з боку відповідача, дійшов висновку, що позивачка має право успадкувати майнові права спадкодавця як спадкоємець за законом, оскільки вона прийняла спадщину після смерті свого діда, мати позивачки померла на час відкриття спадщини, а інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, судом не встановлено. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивачка не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved