Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] міської ради, де третя особа КП «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР», про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною власністю подружжя, про визнання права власності на 2/3 частки житлового будинку та 2/3 частки земельної ділянки, про скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що з відповідачем по справі [PERSON] вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з лютого 1997 року, а 02.07.1999 їх шлюб було зареєстровано. Від спільного життя сторони мають трьох дітей сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. З січня 2010 року вони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2011 року, яке набрало чинності 21 січня 2011 року, їх шлюб було розірвано. Після народження другого сина сторони вирішили покращити свої житлові умови та придбали незакінчений будівництвом житловий будинок №116-А по вулиці Дмитренка в м. Дніпропетровську. Під час шлюбу з вересня 1999 року по жовтень 2000 року за спільні кошти зазначений будинок було добудовано, зроблено ремонт, що суттєво збільшило вартість домоволодіння. Рішенням міськвиконкому від 20.04.2005 №204/26 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку по вулиці Дмитренка, 116-А в м.Дніпропетровську. Вважає, що домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м.Дніпропетровську є спільним майном подружжя, а тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м. Дніпропетровську обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]; в порядку поділу спільного майна подружжя відступити від засад рівності часток подружжя з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей та вкладу особистих коштів в завершення будівництва житлового будинку та визнати за позивачем право власності на 2/3 частки домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м. Дніпропетровську; частково скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м. Дніпропетровську, проведену КП «ДМБТІ» ДОР» 27 листопада 2000 року за реєстровим №556-95, в розмірі 2/3 часток домоволодіння, право власності на які підлягає визнанню за позивачем; в порядку переходу права власності на частину земельної ділянки, призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в звязку з визнанням права власності на 2/3 частки житлового будинку визнати за позивачем право власності на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,0667 га, кадастровий номер 1210100000:01:720:0005, з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: вулиця Дмитренко, 116-А в м.Дніпропетровську; визнати недійсним рішення [PERSON] міської ради №204/26 від 20.04.2005 в частині передачі у приватну власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,0667 га у межах згідно з планом, яка розташована на території АНД району м. Дніпропетровська по вулиці Дмитренко, 116-А в м. Дніпропетровську, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та Державний акт на право власності на землю серії ЯА №832510, виданий 31.07.2006 на підставі вказаного рішення та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010610401564; стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати та витрати на проведення експертизи (а.с.4-6, 168-173 т.1). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у запереченнях проти позову (а.с.83-90 т.2, а.с.142-145, 216-229 т.3). У судове засідання, будучи належним чином повідомлені про час та день розгляду справи, відповідач [PERSON] міська рада та третя особа КП «ДМБТІ» ДОР» своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 1999 року, який було розірвано 10 січня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2011 року (а.с.10,11 т.1). Відповідно до договору дарування від 31.08.1999, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 4775 [PERSON] подарував домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м.Дніпропетровську з готовністю 80% [PERSON] (а.с.16 т.1). Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради №350/6 від 20.10.2000 «Про введення в експлуатацію житлового будинку по вулиці Дмитренко, 116-А» затверджено акт прийомки житлового будинку А-2 по вулиці Дмитренко 116-А та [PERSON] оформити право власності на домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м.Дніпропетровську (а.с.26 т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні норми передбачені ст. 25 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Із роз'яснень викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вбачається, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкту, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкту. Судом встановлено, визнано сторонами та підтверджується матеріалами справи, що поліпшення у домоволодінні №116-А по вулиці Дмитренко в м.Дніпропетровську відбувалися у період з 31 серпня 1999 року по 20 жовтня 2000 року. Висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи №876/15-42 від 29 квітня 2015 року визначено, що у період з 31 серпня 1999 року по 20 жовтня 2000 року у домоволодінні №116-А по вулиці Дмитренко в м.Дніпропетровську відбулися поліпшення, у звязку з чим збільшилася вартість будинку на 18,3% (а.с. 162-169 т.3). Суд уважає, що таке збільшення не є істотною часткою у відповідності до частки, на яку претендує позивач (2/3) у спірному домоволодінні, що не дає підстави визнати домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м.Дніпропетровську спільним майном подружжя [PERSON]. Вищезазначене також спростовує посилання позивача [PERSON] у позові та її представника [PERSON] в судовому засіданні проте, що при поліпшенні житлових умов було значно збільшена вартість домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м. Дніпропетровську. За положеннями ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).\~ Відповідно до положень ст. ст. 117, 125 Земельного кодексу України 2001 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду, а не про спільно нажите майно. Згідно роз'яснень, наданих в пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 року № 13 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями), відповідно до положень статей\~81,\~116 ЗК України\~окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Таким чином, земельна ділянка, право користування якою виникло в одного з подружжя у зв'язку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від часу її подальшої приватизації. В 2005 році [PERSON] скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом приватизації земельної ділянки, що підтверджується рішенням [PERSON] міської ради №204/26 від 20.04.2005 та отриманого на підставі цього рішення державного акту на землю (а.с.57-61 т.2, а.с.38 т.1). Доказів неправомірності рішення [PERSON] міської ради №204/26 від 20 квітня 2005 року позивачем суду не надано. Згідно роз'яснень, наданих у абз.2 п.18-2 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статей 120 ЗК України,\~377 ЦК України\~(постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 року № 13 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"). Домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м. Дніпропетровську між сторонами не ділилося. Крім того, суд дійшов висновку, що домоволодіння №116-А по вулиці Дмитренко в м. Дніпропетровську не є спільним майном подружжя. Таким чином, враховуючи вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають.

Outcome: dismissed