Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики. Свої вимоги мотивував тим, що 13 травня 2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 83 000,00 доларів США. 16 липня 2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в гривнях, що еквівалентно у розмірі 30 000,00 доларів США. 28 липня 2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в гривнях, що еквівалентно у розмірі 2800,00 доларів США. На теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань за договорами позики. У зв`язку з чим позивач просить про стягнення з відповідача заборгованість за договорами позики від 13 травня, 16 липня та 28 липня 2015 року у загальному розмірі 3 214 608,00 грн., штрафні санкції у загальному розмірі 4 103 023,67 грн. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 13 червня 2019 року протокольною ухвалою суду витребувано у [PERSON] оригінали письмових розписок від 16 та 28 липня 2015 року. Крім того, 13 червня 2019 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 25 липня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності сторін в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 13 травня 2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 83 000,00 доларів США (а.с. 13-14). 16 липня 2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в гривнях, що еквівалентно у розмірі 30 000,00 доларів США (а.с. 15-16). 28 липня 2015 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в гривнях, що еквівалентно у розмірі 2800,00 доларів США (а.с. 11-12). Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 13 травня 2015 року у розмірі 83 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 304 080,00 грн., заборгованість за договором позики від 16 липня 2015 року у розмірі 30 000,00 доларів США, що еквівалентно 832 800,00 грн., заборгованість за договором позики від 28 липня 2015 року у розмірі 2800,00 доларів США, що еквівалентно 77728,00 грн. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено про неповернення відповідачем позики. Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; "іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; "валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; "нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету N 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Судом встановлено, що відповідачем за договором позики від 13 травня 2015 року отримано грошові кошти у розмірі 83 000,00 доларів США, за договором від 16 липня 2015 року - отримано суму в гривнях, що еквівалентно 30 000,00 доларів США, а за договором від 28 липня 2015 року - отримано суму в гривнях, що еквівалентно 2800,00 доларів США. Однак відповідачем не виконано зобов`язань, визначених зазначеними договорами позики та порушено умови щодо погашення позики. Будь-яких доказів на спростування наданого Позивачем розрахунку заборгованості Відповідачем суду не надано, як і не надано доказів щодо належного виконання ним умов договорів позики. Отже, з урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики від 16 липня 2015 року, 28 липня 2015 року та 13 травня 2015 року у розмірі 3 214 608,00, підлягають задоволенню частково: стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за договором позики від 13 травня 2015 року у розмірі 83 000 (вісімдесят три тисячі) доларів США 00 центів, заборгованість за договором позики від 28 липня 2015 року станом на 29 грудня 2018 року у розмірі 77 504 (сімдесят сім тисяч п`ятсот чотири) грн. та заборгованість за договором позики від 16 липня 2015 року станом на 29 грудня 2018 року у розмірі 830 400 (вісімсот тридцять тисяч чотириста) грн. 00 коп. В решті вимог відмовити. Позивач просить стягнути пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 13 травня 2015 року за період з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 1 871 607,33 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 16 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 752 782,75 грн., пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 28 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 70259,72 грн. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Однак судом встановлено, що договорами позики від 13 травня, 16 липня та 28 липня 2015 року не визначено розміру пені за прострочення виконання грошових зобов`язань. За встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 13 травня 2015 року за період з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 1 871 607,33 грн., пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 16 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 752 782,75 грн., пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 28 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 70259,72 грн. Позивач просить стягнути інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 13 травня 2015 року за період з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 809767,57 грн., інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 16 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 309 584,73 грн., інфляційні втрати за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 28 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 77 504,00 грн. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в певний період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Судом встановлено, що договорами позики від 13 травня, 16 липня та 28 липня 2015 року передбачено повернення грошових коштів в іноземній валюті - доларах США. З урахуванням викладеного та положень статті 533 ЦК України, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язань за договорами позики від 13 травня, 16 липня та 28 липня 2015 року. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за договором позики від 13 травня 2015 року за період з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 182370,00 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 16 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 71 119,00 грн., трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 28 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 6638,00 грн. За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування три проценти річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12.. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Так, з урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 13 травня 2015 року з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 83 000,00 доларів США та строку прострочки - (963 днів) три відсотки річних складають: 83000,00 доларів США х 963 дн. х 3%: 365 дн. = 6 569,51 доларів США. З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 16 липня 2015 року з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 830 400,00 грн. та строку прострочки - (1039 днів) три відсотки річних складають: 830 400,00 грн. х 1039 дн. х 3%: 365 дн. = 70 913,88 грн. З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 28 липня 2015 року з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 77 504,00 грн. та строку прострочки - (1039 днів) три відсотки річних складають: 77 504,00 грн. х 1039 дн. х 3%: 365 дн. = 6 618,63 грн. Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних за договорами позики від 13 травня, 16 липня та 28 липня 2015 року, підлягають задоволенню частково: стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , три відсотки річних за договором позики від 13 травня 2015 року за період з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 6 569,51 доларів США, три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 16 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 70 913,88 грн., три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язань за договором позики від 28 липня 2015 року за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 6 618,63 грн. В решті вимог відмовити. З урахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики підлягають задоволенню частково: стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за договором позики від 13 травня 2015 року у розмірі 83 000 (вісімдесят три тисячі) доларів США 00 центів, три відсотки річних за період з 01 квітня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 6 569 (шість тисяч п`ятсот шістдесят дев`ять) доларів США 51 цента. Стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за договором позики від 28 липня 2015 року станом на 29 грудня 2018 року у розмірі 77 504 (сімдесят сім тисяч п`ятсот чотири) грн., три відсотки річних за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 6 618 (шість тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 63 коп. Стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за договором позики від 16 липня 2015 року станом на 29 грудня 2018 року у розмірі 830 400 (вісімсот тридцять тисяч чотириста) грн. 00 коп., три відсотки річних за період з 16 січня 2016 року по 20 листопада 2018 року у розмірі 70 913 (сімдесят тисяч дев`ятсот тринадцять) грн. 88 коп. В решті позовних вимог відмовити. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 8810,00 грн., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 8810 грн. 00 коп.

Outcome: partial