Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

У вересні 2021 р. до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю надійшла заява [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис відносно [PERSON] на строк шість місяців, яким визначити тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] спілкуватись з малолітньою донькою [PERSON] ; наближатись на відстань ближче ніж 100 метрів до місця роботи [PERSON] та інших місць частково її відвідування; наближатись на відстань ближче ніж 100 метрів до дитячого садочка, який відвідує малолітня [PERSON] , та інших місць її часткового відвідування; особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та малолітню доньку [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватись з ними; вести листування, телефонні переговори із [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; перебувати за адресою: [ADDRESS] . Заява вмотивована тим, що з вони з [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . В період спільного проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зловживав спиртними напоями, вчиняв домашнє насильство, що виражалось у діях психологічного характеру, застосовував фізичне насильство, висловлювався нецензурною лайкою, принижував. Внаслідок цієї поведінки за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.07.2020 р. у справі №752/2842/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, визначено місце проживання [PERSON] з матір`ю. 16.11.2020 р. від директора ДНЗ №106 [PERSON] заявник дізналась, що дитина в дитячому садочку розповіла вихователю про розбещення з боку батька. 25.11.2020 р. було відкрито кримінальне провадження №12020100010005006 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 156 ч. 2 КПК України. В рамках кримінального провадження було проведено психологічне дослідження та виявлено ознаки психотравмування, пов`язані з сексуальним насильством з боку батька. 29.03.2021 р. [PERSON] повідомлено про підозру. З жовтня 2020 р. заявник з дитиною проживали за адресою: [ADDRESS] , а з 14.06.2021 р. в Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства/та або насильства за ознакою статті Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству. Заявник вважає, що вона з малолітньою дитиною [PERSON] зазнали домашнього насильства, вважають, що існує висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, що стало підставою для звернення до суду. Вказане стало підставою для звернення до суду з заявою. В судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали за викладених у ній обставин, просили задовольнити. Заявник зазначила, що останній раз бачила [PERSON] два місяці тому, підставою для звернення до суду стало застосування домашнього насильства під час спільного проживання. Заінтересована особа: [PERSON] зазначив, що з колишньою дружиною та дитиною останній раз бачився в травні 2021 р., жодного насильства з його боку не було, будь-який зв`язок з заявником та дитиною не підтримує. На теперішній час триває досудове розслідування за ст. 156 ч. 2 КПК України, у висновку психологічного обстеження не встановлення дій сексуального характеру з його сторони. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 16.06.2006 р. перебували у шлюбі, від якого є дитина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 12) Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13.07.2020 р. з урахування ухвали суду від 23.11.2020 р. у справі №752/2842/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, визначено місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] (а.с. 13-17) [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та зареєстрована у вказаній квартирі з дитиною [PERSON] з 09.11.2020 р. (а.с. 10-11, 18-20) На а.с. 26-27- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №12020100010005006, відкритому 25.11.2020 р. за заявою [PERSON] , виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: [PERSON] , проживаючи за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , протягом 2018-2020 років вчиняв розпусні дії щодо малолітньої доньки. Згідно висновку експерта судово-психологічної експертизи від 16.01.2021 р. в рамках кримінального провадження №12020100010005006 у малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , наявні ознаки психотравмування, пов`язані з сексуальним насильством, що проявляються в: нерішучості розкритті абьюзера, тенденція уникати цю тему; розповідь дитини не змінюється; програвання сексуальних актів; поверхневість веселощів, поступливості і відсутність скарг; страху засинати на одинці; ознак сексуального збудження; спонтанних переживаннях пов`язаних із досліджуваною ситуацією; великою кількістю деталей, які демонструють внутрішній зоровий образ обставин досліджуваної ситуації; наявністю емоційного відторгнення та негативного вербального відношення до батька, переживання конфлікту у сім`ї. (а.с. 23-25) Згідно довідки Київського міського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству від 06.09.2021 р. [PERSON] з дитиною [PERSON] перебували у Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства/та або насильства за ознакою статті Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству з 14.06.2021 р. по 03.07.2021 р., а також користувались соціальною послугою надання довготривалого безпечного місця перебування у Притулку для жінок, які постраждали від домашнього насильства/та або насильства за ознакою статті Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству з 04.07.2021 р. по 23.08.2021 р. Частиною 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 19 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до п.п. 3, 5, 7, 14, 15 ч.1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності; Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя). Ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Відповідно до ч. 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частинами 3, 4 статті 26 цього Закону зазначає, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, заявником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] психологічного та фізичного насильства щодо заявника та сексуального насильства щодо доньки, а самі лише твердження заявника є припущенням, які суд не може покласти в основу рішення. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Судом враховано, що протягом більш ніж два місяці [PERSON] не зустрічався з заявником та донькою, не підтримував жодних зв`язків, що підтвердили сторони в судовому засіданні. На підтвердження вимог заяви про видачу обмежувального припису заявник надала лише копію витягу з з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №12020100010005006 від 25.11.2020 р. та висновок експерта судово-психологічної експертизи від 16.01.2021 р. в рамках кримінального провадження №12020100010005006 Однак, звернення заявника до правоохоронних органів та внесення відомостей про кримінальні провадження до Єдиного реєстру досудових розслідувань не підтверджують факт вчинення насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України). Звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства [PERSON] щодо заявника та доньки, що є необхідною умовою для застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом. Подібний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) та в постанові 16.08.2021 р. у справі № 361/1110/20. При цьому, у висновку експерта відсутнє посилання щодо застосування будь-якого насильства зі сторони [PERSON] відносно заявника або дитини. Судом також враховано, що доказів притягнення [PERSON] до адміністративної або кримінальної відповідальності за насильство в сім`ї не надано, термінового заборонного припису стосовно нього у встановленому Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" порядку винесено не було. Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, Беручи до увагу те, що заявник не довела наявність обґрунтованих ризиків вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо неї та малолітньої дитини і потребу в її захисті в порядку, передбаченому законом, суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed