Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Позивач ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.07.2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 10-29/8158 із змінами від 09.04.2009 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 14748,00 доларів США із виплатою 13,5 % річних за його користування та повернення згідно графіку погашення з його кінцевим строком не пізніше 22.07.2013 року, а відповідач, у свою чергу, зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти. Крім цього, між вказаними сторонами був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 10-29/8159 від 23.07.2008 року, відповідно до якого зазначено, що станом на 10.02.2015 року загальна сума заборгованості відповідача, з урахуванням курсу затвердженого Національним банком України, складає 24701,50 доларів США, що становить 613597,61 грн. Також 23.07.2008 року між Банком та [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань боржником. Але [PERSON] та [PERSON] умови договорів не виконуються, у зв'язку з чим станом на 29.09.2014 року виникла заборгованість у розмірі 301318, 07 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором у розмірі 301318, 07 грн. та судові витрати по справі. 16.02.2015 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої Банк просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 613597, 61 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2015 року позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] залишено без розгляду. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.09.2015 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2017 року заочне рішення суду від 28.09.2015 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 29.05.2018 року представником відповідача до суду подана заява про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідачки просила у задоволенні позовних вимог відмовити, зважаючи на те, що Банком пропущений строк для звернення до суду з даними позовними вимогами, а тому позов задоволенню не підлягає. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримує. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" підлягаю задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 23.07.2008 року [PERSON] звернулася до Ленінградського відділення Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" із заявою про надання споживчого кредиту на купівлю нового автомобіля в розмірі 14748,00 доларів США на строк 60 місяців. 23.07.2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 10-29/8159 на купівлю автотранспортних засобів, за умовами якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 14748,00 доларів США зі сплатою 13,50% річних у розмірі та в порядку згідно графіку, який вказаний в п. 1.1.1. ст. 1 Договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 22 липня 2013 року. 23.07.2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір відновлювальної кредитної лінії № 10-29/8159, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом зі сплатою 24,00% річних у розмірі та в порядку, визначених в Додатку №1 до цього Договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 22 липня 2013 року. 23.07.2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір застави № 02-10/3196, за умовами якого відповідач передає в заставу позивачу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту №10-29/8158 на купівлю автотранспортних засобів від 23 липня 2008 року, Договору відновлювальної кредитної лінії №10-29/8159 від 23 липня 2008 року, транспортний засіб марки Dacia, модель Logan, 2008 року випуску універсал, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕВ 4 УДАІ в м. Києві 22 липня 2008 року. 23.07.2008 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір поруки № 02-10/3197, за умовами якого поручитель зобов'язується перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту №10-29/8158 на купівлю автотранспортних засобів від 23 липня 2008 року, Договору відновлювальної кредитної лінії №10-29/8159 від 23 липня 2008 року. 09.04.2009 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін № 1 до Договору кредиту №10-29/8158 від 23 липня 2008 року, за умовами якого п. 1.1.1. ст. 1 Договору викладено в новій редакції, а саме: з 09 квітня 2009 року погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку до 20 числа (включно) кожного місяця та з кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту до 22 липня 2013 року. Як встановлено при розгляді справи, [PERSON] не виконує належним чином у повному обсязі зобов'язання за Договором, в результаті чого виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку вимог банку у зв'язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №10-29/8158 від 23.07.2008 року, станом на 20.06.2014 року, становить 24701,50 доларів США, грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 12999,09 доларів США, що за курсом НБУ - 154047,22 грн.; сума заборгованості за відсотками - 8701,89 грн., що за курсом НБУ - 103116,36 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 1877,03 доларів США, що за курсом НБУ - 22242,62 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 1122,67 доларів США, що за курсом НБУ - 13303,54 грн. Судом об'єктивно встановлено, що між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли зобов'язання, за якими позивач надав відповідачеві послуги, а відповідач зобов'язався їх оплатити на визначених умовах та у відповідний строк. Проте всупереч взятим на себе зобов'язанням по виплаті кредитних коштів у визначені договором строки, відповідач їх належним чином не виконав. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, згідно ст. 629 ЦК України. Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Згідно із ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ст.. 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, у разі прострочення повернення чергової частини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому у законодавстві визначаються різні поняття - як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у ч. 1 ст. 611, ч. 2- 4 ст. 612 ЦК, ч. 1, 2 ст. 220 ГК, які передбачають відповідальність боржника. Умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст. 253 ЦК). Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК) Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252- 255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що згідно з умовами договорів позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, щомісячні комісії. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами не пізніше 20 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає суду підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Аналогічна правова позиція та висновки містяться у постанові ВСУ від 19 березня 2014 року №6-20цс14. За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що стороною відповідача не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для застосування судом строку позовної давності. Зважаючи на викладене вище, встановлені по справі обставини, невиконання відповідачкою зобов'язань за договорами, суд вважає позовні вимоги Банку підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, а з відповідачки на користь Банку підлягає стягненню заборгованість у розмірі 613597, 61 грн. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3013, 18 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved