Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства «Кредитпромбанк» про визнання кредитного договору № 7529/08/07-Nвід 17.07.2007 р. недійсним. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що банк надав йому споживчий кредит в іноземній валюті під іпотеку з порушенням законодавчих норм щодо валюти кредиту; порушенням законодавчих норм щодо здійснення валютних операцій, пов'язаних з використанням валютних цінностей; порушенням принципу справедливості; правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії). Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.01.2014 р. відповідно до ст. 37 ЦПК України залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в якості правонаступника ПАТ «Кредитпромбанк» на підставі укладеного 26.06.2013 р. договору купівлі-продажу прав та вимог. Позивач у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, , просила його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Представник відповідача Чебан І.В., що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що відповідно до ст. 192 ЦК України грошовими коштами є грошова одиниця України - гривня, яка є законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і в порядку, встановленим законом. Національним банком прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, п. 5.3. якого передбачено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому має право на постійній основі здійснювати операції з щодо розміщення іноземної валюти, надання Банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Банку Національним банком України, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії та Дозволу на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Перед укладанням кредитного договору позивач самостійно, на власний розсуд зазначив бажані умови кредитування, а саме - суму, валюту кредиту, строк кредитування та розмір процентної ставки, що підтверджується заявою про видачу кредиту та анкетою клієнта, підписаних ним власноруч. При укладанні кредитного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які необхідні для їх дійсності передбачені ст. 203 ЦК України: зміст правочину не суперечить Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (банком укладений кредитний договір і видано згідно нього кошти у відповідності із наявними у нього ліцензіями НБУ на цей вид діяльності); особи, які вчиняли правочин мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. (кредитний договір був укладений повноважними особами); волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі. (при укладенні договору позичальником були надані всі документи, які підтверджують про те, що волевиявлення було вільним); правочин вчинено у формі, яка встановлена законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (за даним кредитним договором було отримано кредитні кошти на мету, яка була зазначена у тексті договору). Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки оспорюваний кредитний договір був укладений у 17.07. 2007 року, а позов був пред`явлений до суду у жовтні 2013 р., таким чином, з моменту укладення оспорюваного кредитного договору до моменту подання позову до суду минуло більш 6 (шести) років. Строк позовної давності сплинув 17.07.2010 р., тобто позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 липня 2007 р. між [PERSON] як Позичальником та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», укладено кредитний договір № 7529/08/07-N. Відповідно до розділу № 1 та № 2 кредитного договору Банк зобов'язався відкрити мультивалютну кредитну лінію в іноземній валюті в межах загальної суми 38 000,00 доларів США, строком до 10 червня 2032 року, з відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 12,70 % річних. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором банк уклав з [PERSON] іпотечний договір № 7529/08-31/07-N від 17 липня 2014 р. Відповідно до умов вказаного іпотечного договору Банку в заставу передано нерухоме майно - земельна ділянка площею 0,1155 га, яка знаходиться [ADDRESS]. Відповідно до ст. 192 ЦК України грошовими коштами є грошова одиниця України - гривня, яка є законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і в порядку, встановленим законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Виходячи з положень коментованої статті, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а є валютою виконання зобов'язання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Відповідно до ст.5 Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (надалі - Декрет) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Національним банком прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, (затв. постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275), відповідно до п. 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 за N 15-93. Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки Банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції з щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до п.«в» ч.4, ст. Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тому висновок Позивача про обов'язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечить положенням ст.19 Конституції України, за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, Банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, Банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Аналіз положень ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" дозволяє зробити висновок, що наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. ВАТ «Кредитпромбанк» отримало від НБУ банківську ліцензію №174 на право здійснювати банківські операції, в тому числі, щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 174-2 від 11 вересня 2003 р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". надання Банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої Банку Національним банком України, та не потребує отримання Банком чи позичальником індивідуальної ліцензії та Дозволу на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-5, 5, 6 ст. 203 ЦК України саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Кредитний договір № 7529/08/07-N від 17.07.2007 р. був укладений з моменту досягнення його сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, оскільки правове значення для вирішення питання про визнання кредитного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладенні, а не виконанні (п. 7 листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1393/0/4-12 від 27.09.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). При укладанні кредитного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які необхідні для його дійсності передбачені ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Станом на 27.01.14 р. у позичальника є заборгованість за кредитом у розмірі 481 226,88 грн. Заочний рішенням Дзержинським районним судом м. Харкова від 12.04.2010. по справі № 2-2268/2010 стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Кредитпромбанк» суми заборгованості за спірним кредитним договором у розмірі 329 063,10 грн. З наданих у судовому засіданні представником відповідача пояснень вбачається, що вказане судове рішення знаходиться на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Аналізуючи наведені вище обставини та досліджені у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] через його безпідставність та недоведеність.

Outcome: approved