Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення режиму окремого проживання подружжя, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що 16.12.2011 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб між сторонами по справі, актовий запис №3029. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку - [PERSON], [INFO]. З серпня 2016 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому просить встановити між сторонами режим окремого проживання, які вже і так проживають в різних помешканням. Крім того, відповідач не достатньо надає матеріальної допомоги позивачу на утримання їх спільної дитини, тому просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/3 частини від всіх його доходів щомісяця, починаючи з дня винесення рішення до дня виповнення дитині трьох років, а також аліменти на утримання дружини в тому ж розмірі і за той же період, оскільки позивач ніде не працює і перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги позову визнали частково, пояснивши, що практично відносини між сторонами припинились, вони дійсно не проживають разом з серпня 2016 року, але на встановлення режиму окремого проживання відповідач не згоден. Крім того, відповідач з моменту народження дитини утримує останню за свої кошти, а після виселення його до окремого помешкання всі витрати він фіксує у окремому журналі, куди складає всі фіскальні чеки від покупок для дитини, які передає у повному обсязі своїй дружині. Суми аліментів позивачем занадто завищені, але він згоден сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини, а на дружину - 1/6 частини від всіх його доходів щомісяця. Заслухавши відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. У відповідності до ст.120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов'язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Як роз'яснює п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 16.12.2011 року Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб між сторонами по справі, актовий запис №3029 (а.с.6). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.7). З серпня 2016 року вони проживають окремо, донька проживає разом з матір'ю і спору щодо її місця проживання між сторонами не існує. Тривалий час сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, вважаю, що сімейні відносини між ними припинені. Вказані обставини підтвердили у судовому засіданні представники сторін та відповідач, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.60 ЦПК України. Аналізуючи зміст ст.119 СК України, суд вважає, що для встановлення для подружжя режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Як стверджують представники сторін (подружжя) та відповідач, вони з серпня 2016 року проживають окремо один від одного; позивач [PERSON] не бажає проживати разом зі своїм чоловіком [PERSON] і бажає встановити для них режим окремого проживання, стверджуючи, що таке рішення відповідає інтересам подружжя (сторін), сторони ознайомлені з правовими наслідками встановлення режиму окремого проживання подружжя, тощо. Як пояснили представники сторін та відповідач, позивач [PERSON] на даний час зареєстрована (а.с.5, зворот. бік) і проживає фактично за адресою: [ADDRESS]; відповідач [PERSON] зареєстрований і фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.11). За таких обставин, оскільки підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, тому підстав для відмови в задоволенні позову в судовому засіданні не встановлено, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя підлягають задоволенню. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати до досягнення нею повноліття. Як наголошує ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за неоподаткований мінімум доходів громадян. Як встановлено в судовому засіданні, дитина сторін [PERSON], [INFO] проживає разом з матір'ю, і спору у сторін щодо визначення її місця проживання не існує. Позивачка наголошує, що відповідач не достатньо надає коштів на утримання дитини, тому має право на отримання аліментів у судовому порядку. Відповідач та його представник заперечували дані ствердження, пояснивши, що з 21.04.2016 року відповідачем велась книга обліку витрат на утримання дитини, копія якої приєднана до справи (а.с.21-75), де зафіксовані всі фіскальні чеки на покупки придбанні для дитини як за проханням позивачки, так і на власний розсуд відповідача. За таких обставин суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів на утримання дитини, розмір яких визначається судом. Згідно ч.1, ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" - установити у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2017 року - 1544 гривні, з 1 травня - 1624 гривні, з 1 грудня - 1700 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2017 року - 1689 гривень, з 1 травня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1860 гривень. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] працює лікарем Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, отримуючи постійний регулярний щомісячний дохід у вигляді заробітної плати (а.с.20). За таких обставин суд приходить до висновку, що аліменти підлягають стягненню у частці від його щомісячного доходу, а не у твердій грошовій сумі. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним, приймаючи до уваги обов'язок відповідача утримувати свою малолітню дитину на підставі описаних вище норм права, наявність на даний час постійного щомісячного доходу, склад сім'ї, його стан здоров'я, розмір його заробітної плати, враховуючи вік та стан здоров'я дитини, задовольнити позов частково і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини від його доходів щомісяця на користь позивачки для утримання доньки - [PERSON], [INFO] з 21.02.2017 року - дня винесення даного судового рішення і до досягнення трирічного віку дитини, як просила позивач у своєму позові, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2017 рік" для дітей такого віку (для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні), який не є меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, в решті вимог відмовити. Суд вважає, що такий встановлений розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також, позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування дитини в порядку ст.185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно ст.192 СК України. Крім того, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, порушуючи положення ст.11 ЦПК України, і призначити стягнення аліментів з дня подачі позову до суду, як передбачає ч.1, ст.191 СК України, оскільки представник позивача у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову саме у пред'явленій редакції. Як передбачає ч.2, ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною 3 років. Частина 4 цієї ж статті продовжує: право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. За правилами ч.1, ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ч.1, ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як з'ясовано вище, дитина сторін проживає разом з матір'ю, яка не працює і знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає необхідним прийняти до уваги право дружини на утримання від свого чоловіка до досягнення дитиною 3 років, наявність та розмір щомісячного заробітку відповідача, тому присудження розміру аліментів, що підлягають стягненню на утримання дружини, необхідно у частці від його доходу, посилаючись на положення ст.183 СК України. За таких обставин з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/6 частини від його доходів на її утримання щомісяця з 21.02.2017 року, як просила позивач у позові, до [INFO] - дати досягнення дитиною трьохрічного віку, в решті вимог відмовити. Згідно ст.79; 88 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позов про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 640 грн. судового збору, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду.

Outcome: partial