Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що 30.05.2011 р. між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державною спеціалізованою фінансовою установою "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3, за умовами якого фонд надав [PERSON] кредит на будівництво житла за адресою: [ADDRESS] на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 339072,00 грн. зі строком повернення 309 місяців, починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника відповідно до умов договору. 30.09.2011 р. між забудовником ТОВ ВБП «Сільбуд-Інвест" та [PERSON] було підписано Акт прийому-передачі житла за адресою: [ADDRESS] , згідно якого житло було передано від забудовника [PERSON] . В подальшому, у зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] та на підставі свідоцтва про спадщину за законом 08.03.2014 р. між Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було підписано додатковий договір до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 р., згідно якого остання прийняла зобов`язання за кредитним договором № 3 від 30.05.2011 р. Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі та надав кошти (кредит) на будівництво житла. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не здійснює, на вимоги позивача про повернення коштів не реагує. Позивач, посилаючись на вищевказані обставини, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по сплаті тіла кредиту в розмірі 17172,34 грн., заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 13339,26 грн., пеню за несвоєчасну сплату кредиту в розмірі 465,22 грн., збитки від інфляції в сумі 6223,28 грн., та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. Під час розгляду справи представник позивача збільшив позовні вимоги та просив стягнути 241032 грн. 02 коп. та судовий збір у розмірі 4819 грн 48 коп. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась з вимогами до Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву", третя особа: Іпотечний центр в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" про визнання Додаткового договору від 08.03.2014 р. до Кредитного договору №3 від 30.05.2011 р. недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що підписання додаткового договору узгодить графік погашення кредиту зі зменшення суми щомісячного платежу, проте змінився лише позичальник, а інші умови договору залишилися без змін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнала, зустрічний позов просила задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи також в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надіслав. Заслухавши сторони, вивчивши письмові матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 р. зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї з зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В силу вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом достовірно встановлено, що Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву - державна спеціалізована фінансова установа, утворена з метою реалізації державної житлової політики та підпорядкована Кабінету Міністрів України, яка використовує кошти державного, місцевих бюджетів та інших джерел, виділені для надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла. 30.05.2011 р. між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Державною спеціалізованою фінансовою установою "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3, за умовами якого фонд надав [PERSON] кредит на будівництво житла за адресою: [ADDRESS] загальною площею 45,8 кв.м згідно з договором про участь у будівництві від 2.05.2011 р. №11-ф, укладеним між позичальником (учасником) та товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-будівельне підприємство «Сільбуд-Інвест» (забудовник) на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 339072,00 грн. зі строком повернення 309 місяців, починаючи з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника відповідно до умов договору ( надалі - Договір). Відповідно до вимог п. 2.5. Договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 10,75 % річних суми зобов`язань за кредитом. Нарахування відсотків за користування кредитом починається з моменту перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника (п. 2.6. Договору). Відповідно до п.4.2.3 кредитного договору Позичальник зобов`язується погашати кредит з дати зарахування коштів кредиту на рахунок Позичальника в банку-агенті, що передбачений в п.2.3. цього договору, протягом кожного місяця, але не пізніше останнього робочого дня звітного місяця, сплачувати суми коштів, що визначені у розрахунку розміру щомісячних платежів, на рахунок Київського іпотечного центру Фонду, вказаний у п.1.3 цього договору, до повного виконання зобов`язань за цим договором. Початок погашення кредиту, відповідно до цієї умови - 30.09.2016 р. Згідно п. 5.2.1 Договору - у кожному випадку несплати або часткової сплати визначеної згідно з Додатком № 2 цього Договору щомісячного платежу до останнього дня звітного місяця у період виконання зобов`язань за цим Договором, позичальник сплачує на рахунок Київського іпотечного центру Фонду пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період, від суми прострочених зобов`язань за кожний день прострочення, строк виконання яких настав, але сума нарахованої пені не повинна бути більша, ніж сума прострочених зобов`язань. 30.09.2011 р. між забудовником ТОВ ВБП «Сільбуд-Інвест» та [PERSON] було підписано Акт прийому-передачі житла за адресою: [ADDRESS] , згідно якого житло було передано від забудовника [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданого 20.07.2013 р. відділом реєстрації смерті у м. Києві. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2014 р. спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її мати [PERSON] , [INFO] . Спадщина складається з квартири під [ADDRESS] . На підставі вищевказаного свідоцтва про спадщину за законом, 08.03.2014 р. між Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] було підписано додатковий договір до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 р., згідно якого остання прийняла зобов`язання за кредитним договором № 3 від 30.05.2011 р. Згідно п. 2 Додаткового договору до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 р. всі інші умови кредитного договору, не змінені цим додатковим договором залишаються без змін. В укладеному кредитному договорі визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Позивачем зобов`язання за договором виконані в повному обсязі. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала. Інших даних, що спростовували б невиконання відповідачем умов кредитного договору, суду не надано. Згідно довідки-розрахунку заборгованості позичальника [PERSON] станом на 01.41.2021 р. становить 241032,02 грн., з яких: 59944,03 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 91500,82 грн. - відсотки за користування кредитом, 17364,74 грн.- пеня за несвоєчасну оплату; 72222,43 грн. - збитки від інфляції. Проте, відповідач ухиляється від виконання умов кредитного договору. Згідно положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ч. 1 ст. 526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до положень статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно положень ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В зв`язку з цим, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач при зверненні до суду з даним позовом, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, а отже позовні вимоги первісного позову є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на зустрічний позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 01.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Дослідивши зміст укладеного між сторонами Додаткового договору, було встановлено, що останній містить інформацію про суму кредиту, про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, а також містить всі істотні умови, передбачені законодавством України, а також позивач, в свою чергу, був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом на спірному Додатковому договорі. Суд вважає, що при укладенні Додаткового договору позивач діяв свідомо і повністю розумів природу договору, свої зобов`язання за ними та обсяг своєї відповідальності. З огляду на те, що договір оспорюється позичальником, а тому саме на останнього, в силу приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України, покладається обов`язок доказування їх недійсності, однак, переконливих доказів на підтвердження невідповідності оспорюваного договору чинному закону позивачем не надано, а судом в ході розгляду справи не встановлено. Спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти і виконував умови договорів, крім того, позивач не скористався своїм правом розірвати договори протягом 14 днів з моменту їх укладення. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Слід вказати на те, що позивач погодився на запропоновані відповідачем умови та уклав Додатковий договір від 08.03.2014 р. до Кредитного договору № 3 від 30.05.2011 р., а тому суд вважає неможливим покладення в основу судового рішення як підстави для визнання договору недійсним твердження позивача щодо тяжких обставин при його укладенні, оскільки обґрунтованих доказів на підтвердження вказаних обставин суду надано не було. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 р.). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження доводи позовних вимог в частині визнання спірного Додаткового договору недійсними, оскільки, підстав, визначених ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними договору, стороною позивача не доведено, а тому в задоволенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати понесені позивачем за первісним позовом в сумі 4819,48 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved