Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У грудні 2014 р. [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" (далі ПАТ "Азовелектросталь") про стягнення заборгованої суми заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 01.12.2010 року по 23.12.2014 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Підчас його роботи на підприємстві, йому не в повному обсязі виплачувалась заробітна плата, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства виплатити йому заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток та моральної шкоди. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з виплати заробітної плати за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за прострочку розрахунку при звільненні за період з 23 грудня 2014 року по дату винесення судового рішення, а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача ПАТ "Азовелектросталь" до судового засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи у відсутність представника, заперечення на позов підтримав у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 01.12.2010 року по 23.12.2014 року перебував у трудових відносинах із ПАТ "Азовелектросталь", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с.7-8). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до листа ПАТ «Азовелектросталь» від 20.01.2015 року № 26 [PERSON] заборгованість по заробітній платі відсутня, оскільки була виплачена за жовтень 2014 року - 12 січня 2015 року, за листопад 2014 року - 19 січня 2015 року, за грудень 2014 року - 12 січня 2015 року, що підтверджується копіями платіжних доручень № 9, 16, 14 та списками на виплату заробітної плати № 00001, № 00002, № 00023 (а.с. 23, 24- 32). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторони виникає спір. Таким чином, суд погоджується з доводами представника ПАТ «Азовелектросталь» щодо відсутності боргу із виплати заробітної плати перед позивачем, починаючи за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, бо позивач не довів у цій частині заявлені ним позовні вимоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з ПАТ «Азовелектросталь» заборгованості з виплати заробітної плати за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, оскільки заборгованість за цей період у відповідача перед позивачем відсутня. Позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення на його користь компенсації за невикористану відпустку не підлягають задоволенню, оскільки компенсація за невикористану відпустку за період з грудня 2013 року по листопад 2014 року у кількості 33 днів в розмірі 8393,45 грн. була нарахована 12.01.2015 року, що підтверджується письмовими матеріалами справи (а.с. 80). Щодо вимог позивача до ПАТ «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку суд зазначає наступне. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.12.2014 року по день винесення рішення суду. Судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не було проведено виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, тому за період з 24.12.2014 року (наступна дата після звільнення) по день фактичного розрахунку, а саме по 19 січня 2015 року з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Кількість робочих днів за період з 24.12.2014 року по 19 січня 2015 року складає 16 днів. Відповідно до довідки № 27 від 20.01.2015 року, наданою відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 231,76 грн. (а.с. 93). Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 24 грудня 2014 року по 19 січня 2015 року складає: 16 дн. х 231,76 = 3708,16 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000 грн. є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial