Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Державного агентства резерву України, третя особа - Український державний науково-дослідний інститут «Ресурс», у якому просив стягнути з Державного агентства резерву України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 травня 2017 року по 05 лютого 2018 року у сумі 43 306,90 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження»; визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження; поновлено [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року, стягнено із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 457 гривень, та судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 487,20 гривень; стягнено із Державного агентства резерву України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 231, 89 грн. Разом з тим, допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. 11 липня 2017 року Апеляційний суд м. Києва вказане рішення залишив без змін. Разом з тим, рішення суду на даний час невиконане. Відповідач Державне агентство резерву України 27 лютого 2018 року подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, у відповідності до якої не погодився з вимогами позивача з наступних підстав. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року відповідачем наразі оскаржено до касаційної інстанції, а відтак має бути скасовано і ухвалено нове про відмову у позові. Крім того, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, внесеними до штатного розпису Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс», введених в дію з 19 травня 2017 року, відповідна посада, на якій має бути поновлений позивач, у штатному розписі відсутня. Разом з тим, вважає, що оскільки контракт, укладений між [PERSON] та Українським державним науково-дослідним інститутом «Ресурс», був укладений на строк з 15 листопада 2012 року по 14 листопада 2017 року, то строк дії контракту закінчився, що також вважає підставою для відмови у позові. Вказує, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 22 травня 2017 року, про поновлення [PERSON] на посаді, є закінченим у відповідності до постанови державного виконавця ВП № 54977954 від 07 лютого 2018 року. 01 березня 2018 року представник позивача через канцелярію суду подав відповідь на відзив, згідно якої зазначає, що оскільки рішення про поновлення позивача на роботі підлягає негайному виконанню, посилання відповідача на його оскарження до суду касаційної інстанції, не заслуговують на увагу. Крім того, відсутність посади у штатному розписі не бути підставою для відмови у поновлення позивача на роботі, оскільки поновлення може відбутись на рівнозначній посаді або ж шляхом звільнення особи, що наразі займає таку посаду. Закінчення строку дії контракту з [PERSON] не є підставою для ухилення відповідача від виконання рішення, а може бути самостійною підставою для звільнення позивача, однак у будь-якому разі після його поновлення на роботі. У судовому засіданні, що відбулось 05 березня 2018 року, представником третьої особи було подано відгук на позовну заяву, згідно якого останній просив у задоволенні позову відмовити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Представник третьої особи у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року визнано незаконним наказ Державного агентства резерву України від 17 листопада 2015 року № 206-к «Про звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження»; визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади Генерального директора Державної установи Державного агентства резерву України - Український державний науково-дослідний інститут нанобіотехнологій та ресурсозбереження; поновлено [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року, стягнено із Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 109 457 гривень, та судові витрати, пов'язані із розглядом справи, у розмірі 487,20 гривень; стягнено із Державного агентства резерву України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 231, 89 грн. Разом з тим, допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення [PERSON] на посаді Генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17 листопада 2015 року та в частині щодо присудження виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Листом від 17 травня 2017 року [PERSON] звернувся до відповідача з заявою про негайне виконання рішення суду. У відповідь Державне агентство резерву України зазначило, що не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржило його шляхом подання апеляційної скарги. 22 травня 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про поновлення позивача на посаді та виконавчий лист про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судові витрати. 11 липня 2017 року Апеляційний суд м. Києва рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишив без змін. 23 жовтня 2017 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України Башілова В.О. відкрито виконавче провадження №54977954, на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва, виданого 22 травня 2017 року, про поновлення [PERSON] на посаді. У ході виконавчого провадження державний виконавець неодноразово звертався до відповідача з вимогою повідомити про виконання рішення, крім того, постановами державного виконавця від 21 листопада 2017 року та 05 січня 2018 року за невиконання рішення на Державне агентство резерву України накладено штрафи. Постановою від 07 лютого 2018 року виконавче провадження закінчено у зв'язку зі неможливістю виконати рішення суду без участі боржника та надіслано до СУ ГУ НП у м. Києві повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. При цьому, виходячи зі змісту ст.ст.24, 31, ч.5 ст.235 КЗпП України, Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Згідно ст. 76 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до вимог ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання, що відповідач безумовно повинен був негайно виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі. Суд відхиляє зауваження відповідача відносно оскарження рішення суду до касаційної інстанції, оскільки, рішення відповідне суду набрало законної сили та підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на роботі. Крім того, посилання відповідача на відсутність у штатному розписі відповідної посади не приймаються судом до уваги, оскільки поновлення може відбутись на рівнозначній посаді або ж шляхом звільнення особи, що наразі займає таку посаду, у відповідності до п.6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим, закінчення строку дії контракту з [PERSON] не є підставою для ухилення відповідача від виконання рішення, а може бути самостійною підставою для звільнення позивача, однак у будь-якому разі після його поновлення на роботі. Що стосується посилань відповідача на закінчення виконавчого провадження, то слід врахувати, що таке закінчення відбулось не внаслідок виконання рішення суду у повному обсязі, а навпаки - через його невиконання, що мало наслідком направлення до правоохоронних органів повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України. Європейський суд з прав людини у п. 43 рішення від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40). Таким чином, суд приходить до висновку, що судове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року має обов'язкову силу, а відтак повинно бути виконано відповідачем. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час невиконання рішення суду. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час, протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Оскільки, у вересні 2015 року позивачу заробітна плата не виплачувалась, суд розраховує середню заробітну плату, виходячи із виплат за липень та серпень 2015 року. Так, згідно Довідки про доходи у липні 2015 року нарахована заробітна плата у розмірі 4 332,46 грн., а у серпні 2015 року - 5 899,43 грн. Кількість фактично відпрацьованих днів у липні та серпні 2015 року становить 43 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить: (4 332,46 + 5 899,43) / 43 = 237,95 грн. Вимушений прогул з 17 травня 2017 року по 05 лютого 2017 року становить 182 робочий дні, а відтак сума середнього заробітку за час вимушеного прогул складає: 182*237,95 = 43 306,90 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак поданий позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved