Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивачка звернулась до Подільського районного суду м.Києва з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що 01.02.2007 року між відповідачем АКІБ "Укрсиббанк" (з 21.12.20092 року організаційна форма та найменування змінено на ПАТ "Укрсиббанк" та третьою особою [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11113528000 (кредитний договір 1), за яким відповідач зобов'язався надати третій особі кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 49 700 доларів США, а остання зобов'язалась повернути його у повному обсязі не пізніше 01.02.2028 року згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору) та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,8 % річних. Вказує, що 17.03.2008 року між тими ж самими сторонами до вищезазначеного кредитного договору 1 було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої змінено розмір процентної ставки по кредиту - 9,5 % річних; 06.02.2009 року - додаткову угоду №1, відповідно до якої змінено графік погашення по кредиту; 17.03.2009 року додаткову угоду №2 - якою змінено строки сплати процентів за користування кредитними коштами з 01 по 25 число кожного місяця; 14.06.2010 року додаткову угоду №2 - якою змінено схему погашення кредиту на ануїтетну, змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 01.10.2041 року, відповідно до абз.1 п.3 сторони встановили додаткову плату - комісію на користь банку в розмірі 1,0% за дострокове погашення кредиту; 08.12.2011 року укладено додаткову угоду №3 відповідно до умов якої подовжено строк сплати для прострочених відсотків за користування кредитом, а також, в п.3, встановили подвійний розмір відсотків за користування кредитними коштами понад встановлений строк, за кожен день, починаючи з наступного за днем відповідного платежу згідно графіку, тобто в разі прострочення позичальником - несвоєчасної сплати третьою особою банку відсотків та тіла кредиту, позичальник має сплатити банку вдвічі більше процентів, ніж передбачено договором та даної угодою до нього, на період до остаточного погашення всієї суми заборгованості. Зазначає, що 21.12.2007 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір про надання споживчого кредиту №11274900000 (кредитний договір 2), за яким відповідач зобов'язався надати третій особі грошовий кредит в сумі 11 000 доларів США, зі строком до 21.12.2037 року та зі сплатою відсотків за користування даним кредитом у розмірі 9,5% річних. Крім того, вказує, що між тими ж самими сторонами до вищезазначеного кредитного договору 05.02.2009 року укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої змінено графік платежів; 17.03.2009 року укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої змінено строк сплати відсотків за користування кредитом; 14.06.2010 року укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої змінено порядок платежів - із звичайних на ануітетні; продовжено термін остаточного погашення кредиту до 21.09.2042 року, а також, відповідно до абз.1 п.3 даної угоди, було встановлено додаткову плату - комісію на користь банку в розмірі 1,0% від суми дострокового погашення кредиту; 08.12.2011 року укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої подовжено строк сплати для прострочених відсотків за користування кредитом, а також, в абз.1 п.3 даної угоди, встановлено подвійний розмір відсотків за користування кредитними коштами понад встановлений строк, тобто в разі прострочення позичальником - несвоєчасної сплати третьою особою банку відсотків та тіла кредиту, на період до остаточного погашення всієї суми заборгованості. Звертає увагу суду на те, що з метою забезпечення вищезазначених кредитних договорів, відповідач уклав з нею договори поруки - №93291 від 01.02.2007 року та №168534 від 21.12.2007 року, до яких між сторонами укладалися додаткові угоди - №1 від 14.06.2010 року та №2 від 08.12.2011 року - до першого, та №1 від 14.06.2010 року та №2 від 08.12.2011 року - до другого, з метою погодження з позивачем змінених умов зобов'язання між відповідачем та третьою особою, які збільшували розмір та строк платежів, тобто - збільшували обсяг її відповідальності за невиконання третьою особою своїх зобов'язань за кредитними договорами. Вказує, що 08.12.2014 року відповідач надіслав третій особі вимогу про дострокове повне погашення всієї суми заборгованості по вищезазначеним кредитним договорам, у зв'язку чим вона довідалась про те, що її права як поручителя були порушені, оскільки укладення додаткових угод до кредитних договорів між відповідачем та третьою особою призвело до подвійного збільшення відсоткової ставки та комісії за дострокове погашення, внаслідок чого було суттєво збільшено розмір майнової її відповідальності, як поручителя, і таке збільшення відбулось внаслідок того, що основні зобов'язання були змінені відповідачем та третьою особою без її згоди, як поручителя, зокрема щодо встановлення нарахування процентів за користування кредитом у подвійному розмірі, у випадку прострочення періодичних платежів з боку третьої особи, та збільшення суми платежів у випадку дострокового погашення, внаслідок встановлення згаданої додаткової комісії в розмірі 1,0%. У зв'язку з чим, відповідно до ч.1 ст.559 ЦКУ, порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Крім того, вказує, що повідомлення відповідачем про дострокове погашення кредиту було відправлено 08.12.2014 року, у зв'язку з чим, строк виконання основного зобов'язання за обома кредитними договорами було скорочено, і цей строк настав 08.12.2014 року, а тому з 08.06.2015 року, порука за договорам поруки припинена, оскільки відповідно до ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Також звертає увагу суду на те, що 18.03.2010 року відповідачем було подано до Солом'янського районного суду м.Києва позовні заяви про солідарне стягнення з неї та третьої особи по даній справі заборгованості, яка виникла по вищезазначеним кредитним договорам (справа №2-1920-1\\10) та позов відповідача (ПАТ "Укрсиббанк") до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 21.12.2007 року №11274900000 залишено без розгляду за заявою представника банку, у зв'язку з добровільним погашенням заборгованості відповідачами по даній справі ([PERSON] та [PERSON].), що підтверджується ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 14.07.2010 року та журналу судового засідання від 14.07.2010 року. Крім того, 15.11.2010 року ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва по справі №2-1939-1\\10 позов відповідача (ПАТ "Укрсиббанк") до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 01.02.2007 року №11113528000 також було залишено без розгляду за заявою представника банку, що підтверджується ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва від 15.11.2010 року. У зв'язку з вищевикладеним, пред'явдення відповідачем 18.03.2010 року вищезазначених позовів до Солом'янського районного суду м.Києва передбачало сплату всієї наявної на той час суми кредитної заборгованості, а отже фактично є повідомленням її та [PERSON] з боку відповідача до про дострокове погашення вказаних кредитів. Вказує, що урахуванням вищезазначеного, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача, її зобов'язання а рівно із цим і обсяг відповідальності збільшились, була змушена звернутись з вказаним позовом та просить суд визнати договір поруки №93291, укладений 01 лютого 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Укрсиббанк" (код ЄДРПОУ - 09807750, який на дату укладення мав назву "Акціонерний комерційний інноваційним банк (АКІБ)"Укрсиббанк") та договір поруки №168534, укладений 21 грудня 2007 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Укрсиббанк" (код ЄДРПОУ - 09807750, який на дату укладення мав назву "Акціонерний комерційний інноваційним банк (АКІБ)"Укрсиббанк"), припиненими з 14 червня 2010 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просив його задовольнити повністю, оскільки на його думку позов доведений та обгрунтований належними доказами. Представник відповідача в судове засідання 28.01.2016 року не з'явилась, як вбачається з матеріалів справи про час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, однак в судовому засіданні 10.12.2015 року проти позову заперечила в повному обсязі, однак своїм правом сторони в процесі не скористалась та пояснень по суті спору не надала, мотивуючи тим, що таке право їй не надано відповідно до довіреності на представлення інтересів відповідача - АТ «УкрСиббанк», тому суд з урахуванням положень п. 5 ст. 74, ст. 224 ЦПК України та думки представника позивачки, який не заперечував проти такого розгляду справи, приходить до висновку про можливість слухати справу у його відсутність на підставі всіх наявних доказів, долучених до матеріалів справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу у її відсутності на підставі ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 01.02.2007 року між відповідачем АКІБ "Укрсиббанк" (згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ « УкрСиббанк») та третьою особою [PERSON] (дошлюбне Білик) було укладено договір про надання споживчого кредиту №11113528000 (кредитний договір 1), за яким відповідач зобов'язався надати третій особі кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 49 700 доларів США, а остання зобов'язалась повернути його у повному обсязі не пізніше 01.02.2028 року згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору) та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,8 % річних (а.с.13-20). Крім того, у подальшому до вищезазначеного кредитного договору були внесені зміни та доповнення, а саме: 17.03.2008 року укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої змінено розмір процентної ставки по кредиту - 9,5 % річних; 06.02.2009 року укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої змінено графік погашення по кредиту; 17.03.2009 року укладено додаткову угоду №2 - якою змінено строки сплати процентів за користування кредитними коштами з 01 по 25 число кожного місяця; 14.06.2010 року укладено додаткову угоду №2 - якою змінено схему погашення кредиту на ануїтетну, змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 01.10.2041 року, відповідно до абз.1 п.3 сторони встановили комісію на користь банку за управління кредитом в розмірі 1,0% при достроковому погашенні кредиту (а.с.26-28); 08.12.2011 року укладено додаткову угоду №3, відповідно до умов якої подовжено строк сплати для прострочених відсотків за користування кредитом, а також, в п.3 встановили подвійний розмір відсотків за користування кредитними коштами понад встановлений строк, за кожен день, починаючи з наступного за днем відповідного платежу згідно графіку, тобто в разі прострочення позичальником - несвоєчасної сплати третьою особою банку відсотків та тіла кредиту, позичальник має сплатити банку вдвічі більше процентів, ніж передбачено договором та даної угодою до нього, на період до остаточного погашення всієї суми заборгованості (а.с.29-30). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 21.12.2007 року між відповідачем та третьою особою було укладено договір про надання споживчого кредиту №11274900000 (кредитний договір 2), за яким відповідач зобов'язався надати третій особі грошовий кредит в сумі 11 000 доларів США, зі строком до 21.12.2037 року та зі сплатою відсотків за користування даним кредитом у розмірі 9,5% річних (а.с.37-42). У подальшому до вищезазначеного кредитного договору 2 були внесені зміни та доповнення, а саме: 05.02.2009 року укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої змінено графік платежів; 17.03.2009 року укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої змінено строк сплати відсотків за користування кредитом; 14.06.2010 року укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої змінено порядок платежів - із звичайних на ануітетні; продовжено термін остаточного погашення кредиту до 21.09.2042 року, а також, відповідно до абз.1 п.3 даної угоди, було встановлено додаткову плату - комісію на користь банку в розмірі 1,0% від суми дострокового погашення кредиту (а.с.51-53); 08.12.2011 року укладено додаткову угоду №3, відповідно до якої подовжено строк сплати для прострочених відсотків за користування кредитом, а також, в абз.1 п.3 даної угоди, встановлено подвійний розмір відсотків за користування кредитними коштами понад встановлений строк, тобто в разі прострочення позичальником - несвоєчасної сплати третьою особою банку відсотків та тіла кредиту, на період до остаточного погашення всієї суми заборгованості (а.с.54-55). Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення вищезазначених кредитних договорів, відповідач уклав з позивачкою договори поруки - №93291 від 01.02.2007 року (а.с.31-32) та №168534 від 21.12.2007 року (а.с.56-57), до яких між сторонами укладалися додаткові угоди - №1 від 14.06.2010 року (а.с.33-34) та №2 від 08.12.2011 року (а.с.35-36) - до першого, та №1 від 14.06.2010 року (а.с.58-59) та №2 від 08.12.2011 року (60-61) - до другого, з метою погодження з позивачем змінених умов зобов'язання між відповідачем та третьою особою, які збільшували розмір та строк платежів, тобто - збільшували обсяг її відповідальності за невиконання третьою особою своїх зобов'язань за кредитними договорами. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, порукою може забезпечуватися виконання зобов'язань в повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодуванню збитків, якщо інше не встановлено договором поруки Як передбачено ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука, будучи за своєю правовою природою зобов'язанням, припиняється на загальних підставах, передбачених у главі 50 ЦК України. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 Постанови Пленуму від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Наведене положення випливає з акцесорного характеру поруки. Припинення основного зобов'язання може відбутися з різних підстав. Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року № 6- 20 цс 11, у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення кредитного зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст.3, 12-15, 20 ЦК України, ст.ст.3-5, 11, 15, 31 ЦПК України). Також слід зазначити, що відповідно до п.4 листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 27.09.2012 № 10-1393/0/4-12 до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки. З положень ч. 4 ст. 559 ЦК випливає, що в першу чергу сторони мають право самостійно в договорі поруки визначити строк для заявлення вимог поручителя. За відсутністю відповідної договірної умови слід застосовувати строки передбачені зазначеним положенням ЦК України. Крім того, слід зазначити, що позивачка на підтвердження своїх позовних вимог посилалась на ту обставину, що повідомлення про дострокове погашення кредиту було відправлено відповідачем 08.12.2014 року, у зв'язку з чим, строк виконання основного зобов'язання за обома кредитними договорами було скорочено, і цей строк настав 08.12.2014 року, а тому з 08.06.2015 року, порука за договорами поруки припинена, оскільки відповідно до ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Однак, твердження позивачки, що банк не скористався своїм правом пред'явлення вимоги поручителю на протязі 6 місяців з дати настання порушення зобов'язання чи подання позову до суду на протязі 12 місяців з дати укладання договору поруки, а тому є всі підстави для припинення договору поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд не приймає до уваги з огляду на те, що банк звернувся із позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами до Солом'янського районного суду м.Києва 27.02.2015 року, тобто із дотриманням шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання. Судом також встановлено, що у своєму позові позивачка посилалась на ту обставину, що підписи на спірних договорах підроблені, однак вони не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на те, що належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України доказів у їх підтвердження позивачкою не надано. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки щодо визнання поруки припиненою за договорами поруки №93291 від 01.02.2007 року та №168534 від 21.12.2007 року на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України знайшли своє доведення в судовому засіданні, обґрунтовані належними доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки додатковими угодами до кредитного договору №11113528000 від 01.02.2007 року №2 від 14.06.2010 року, №3 від 08.12.2011 року та додатковими угодами до кредитного договору №11274900000 від 21.12.2007 року №2 від 14.06.2010 року, №3 від 08.12.2011 року фактично були внесені зміни умов основного зобов'язання без згоди позивачки як поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останньої. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 487 гривень 20 копійок (а.с.1,2). На підставі викладеного, ст.ст. 525, 526, 530, 533, 546, 553, 554, 559, 610-612, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved