Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

22.01.2021р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ФОП [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про солідарне відшкодування збитків в порядку регресу. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 26.01.2021р. було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ч. 1 ст.274 , ч. 5 ст.279 ЦПК України (а.с. №62). В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 11.12.2018р. в м. Дніпрі мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] " під керуванням водія [PERSON] та автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ". В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ", власником якого є [PERSON] , який зазнав матеріального збитку. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2019р. по справі № 203/4401/18 водія [PERSON] було визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.ст.124, 122-4 КУпАП. Судом було встановлено, що водій вчинив ДТП з автомобілем "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ", після чого самовільно покинув місце ДТП. Між ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО" та страхувальником [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту №ЕР105083156, за яким страховик зобов`язується відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ", яким під час ДТП керував водій [PERSON] . Згідно висновку №6278 від 14.02.2019р. вартість матеріального збитку за відновлюваний ремонт автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ", який належить [PERSON] , склала 29 966 грн.02коп. Факт дорожньо-транспортної пригоди був визнаний ПрАТ СК "ВУСО" страховим випадком, що підтверджується страховим актом №01998-24 від 22.02.2019р., на підставі якого, на виконання вимог ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст.993 ЦК України страховою компанією було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого [PERSON] у розмірі 18 000 грн., після чого ПрАТ СК "ВУСО" на підставі ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" отримало право регресної вимоги до відповідачів щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування. 20.12.2019р. між ПрАТ "СК «ВУСО" та позивачем ФОП [PERSON] укладено договір № 20/12/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого новий кредитор набув право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до договору, в тому числі, право вимоги відшкодування у порядку регресу в межах сплаченого страхового відшкодування, тобто 18 000 грн. за договором страхування (поліс) № ЕР 105083156, який укладено з [PERSON] . З метою досудового врегулювання спору, відповідачеві [PERSON] двічі було направлено лист про відступлення та Акт (Вимогу) №01998-24 про відшкодування збитків в порядку регресу, проте, ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було. Отже, позивач звернувся до суду за захистом свої прав та законних інтересів та просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] завдані збитки в порядку регресу у розмірі 18 000 грн., а також понесені ним судові витрати по сплаті судового збору 840 грн.80коп. та витрат на правову допомогу у розмірі 10 757 грн. 60 коп. В судові засідання по справі 23.03.2021р. та 19.05.2021р. представник позивача не з`явився. Про дату та час розгляду справи позивач (та його представник) повідомлялися належним чином, шляхом направлення повідомлення про виклик до суду на поштову адресу зазначену у позові, як адресу для листування, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази (а.с.№ 63,64,76). 24.03.2021р. в системі «електронний суд» надійшло клопотання представника позивача - адвоката Самойленка П.М. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.12.2019р. - а.с. №45-46), в якому представник зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та згідно доказів, наявних в матеріалах справи, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 86-87). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, які були призначені на 23.03.2021р. та 19.05.2021р., двічі поспіль не з`явилися, про дату та час слухання справи повідомлялися за місцем реєстрації та проживання, які були підтвердженими відповідями ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 15.07.2020р. та 16.07.2020р. (а.с.№54, 55). Конверти з судовими повістками були повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.№75-84). Крім того, про дату та час розгляду справи на 19.05.2021р. відповідачі повідомлялися шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с.№89). Отже, належним чином повідомлені про розгляд справи судом відповідачі в судові засідання двічі не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулися, а також не скористалися правом надання заперечень проти позову. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідачі, виходячи з положень ч.11 ст.128 ЦПК України, вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, згідно до ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи 19.05.2021р. здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 11.12.2018р. в м. Дніпрі мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] " під керуванням водія [PERSON] та автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] " під керуванням водія та власника транспортного засобу [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] " та власнику завдано матеріальних збитків, постраждалих осіб не було. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2019р. у справі №203/4401/18 водія [PERSON] визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.ст. 124, 122-4 КУпАП. На [PERSON] на підставі ст.36 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. Під час розгляду адміністративної справи водій [PERSON] свою провину у скоєному правопорушенні визнав повністю, визнав, що дійсно вчинив правопорушення за обставин викладених у матеріалах (а.с. №23). Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Між ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО" та страхувальником [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № ЕР 105083156 (поліс), за яким страховик зобов`язується відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля "Шевроле Авео", державний реєстраційний номер " [NUMBER] ". На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди 11.12.2018р. поліс № ЕР 105083156 був діючий (а.с.№ 14-15). Згідно висновку експертного дослідження авто-товарознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ №6278 від 14.02.2019р., який було виготовлено по заяві [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] " становить 29 966 грн. 02коп.(а.с. №32-35). Завдана шкода особисто винуватцем ДТП потерпілому відшкодована не була, у зв`язку з чим [PERSON] з метою отримання страхового відшкодування, звернувся до ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО" з відповідною заявою від 13.12.2018р. (а.с. №39). Згідно ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Факт дорожньо-транспортної пригоди 11.12.2018р. згідно полюса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР 105083156 від 07.12.2018р. (страхувальник [PERSON] ) був визнаний ПрАТ СК "ВУСО" страховим випадком, що підтверджується страховим актом №01998-24 від 22.02.2019р. (а.с. №41). На підставі страхового акту, ПрАТ СК "ВУСО" було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на рахунок потерпілого [PERSON] в сумі 18 000 грн., що підтверджується платіжним дорученням N4599 від 22.02.2019р. (а.с.№41зв). Згідно ч.1 та 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі, володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ст.1188 ЦК України шкода, яка завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як вказує ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Згідно ст. 27 Закону України "Про страхування", страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток в повному обсязі. 20.12.2019р. між ПрАТ "СК "ВУСО" (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (новий кредитор) укладено договір № 20/12/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування (поліс) № ЕР 105083156 (страхувальник [PERSON] , боржник [PERSON] ), сума страхового відшкодування 18 000 грн. (а.с. №8-13). Згідно дубліката квитанції від 27.12.2019р. на рахунок отримувача ПрАТ "СК "ВУСО", ФОП [PERSON] здійснено переказ коштів 57 594 грн. 31 коп., як оплата за договором відступлення №20/12/2019 від 20.12.2019р. (а.с. №13зв). Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 514 ЦК України). Стаття 516 ЦК України визначає, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. З огляду на укладений між позивачем та страховиком правочин про відступлення права вимоги, до позивача перейшло право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором страхування (поліс) № ЕР 105083156. З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача [PERSON] двічі, а саме 27.12.2019р. та 28.04.2020р., було направлено лист про відступлення та Акт (вимогу) № 01998-24 про відшкодування збитків в порядку регресу (а.с. №42-44). Проте, як наголошує позивач, ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було. Звертаючись з позовними вимогами про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] (водія ТЗ) та [PERSON] (страхувальника) завданих збитків в порядку регресу, свої вимоги позивач мотивував положеннями підпукту «в» ч. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу". Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Правилами ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені випадки, коли страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або до водія забезпеченого транспортного засобу який спричинив ДТП, і ці випадки характеризуються не лише виною водія забезпеченого транспортного засобу у настанні ДТП, а і його навмисною протиправною поведінкою. Суд зазначає, що згідно підпункту «в» ч. 38.1.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", право страховика на подання регресного позову до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, виникає у разі: в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Отже, положення підпункту «в» ч. 38.1.1 ст.38 вказаного спеціального Закону передбачає право страховика на звернення з регресним позовом до визначеного кола суб`єктів - до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, і саме за наявності передбачених цією статтею умов, проте, відповідною нормою закону не передбачено солідарної відповідальності страхувальника та водія щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого. Відповідно до пункту 2.10. Правил дорожнього руху України у разі причетності до ДТП водій зобов`язаний, зокрема, негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди, не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди. Згідно до постанови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.01.2019р. по справі № 203/4401/18, водій [PERSON] 11.12.2018р. о 08:30 год. в м. Дніпрі, по пр. Олександра Поля, керуючи автомобілем "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ", під час руху не дотримався безпечного бокового інтервалу скоїв зіткнення з автомобілем "Шевроле Авео", д/н " [NUMBER] ". Після скоєння ДТП самовільно залишив місце пригоди до прибуття працівників поліції, чим порушив вимоги п. 2.10 а. Правил дорожнього руху України. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Уклавши з [PERSON] договір страхування його цивільно-правової відповідальності ПрАТ "Страхова компанія "ВУСО", взяло на себе обов`язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі. Згідно страхового акту № 01998-24 від 22.02.2019р. сума страхового відшкодування становить 18 000 грн. Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР 105083156 від 07.12.2018р. страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду майну становить 100 000 грн. (а.с. №14). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ). Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03.10.2018р. у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс8). Отже, враховуючи положення підпункту «в» ч. 38.1.1 ст.38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та приймаючи до уваги, що сума страхового відшкодування 18 000грн., яка була виплачена потерпілому [PERSON] , не перевищує ліміт відповідальності страховика, вина водія [PERSON] , який після дорожньо-транспортної пригоди самовільно залишив місце пригоди, встановлена судом, суд дійшов висновку, що у позивача наявне право вимагати відшкодування збитків в порядку регресу з відповідача [PERSON] , як з водія забезпеченого транспортного засобу, який зі своєї вини спричинив дорожньо-транспортну пригоду, а у задоволенні позовних вимог до [PERSON] (страхувальника) про солідарне відшкодування збитків в порядку регресу слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно з пп. 1, 2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. До матеріалів справи долучені копії: договору №1 про надання правової допомоги від 10.12.2019р., який укладений між Адвокатським об`єднанням "Адвокатус" в особі Голови адвоката Самойленка П.М. та ФОП [PERSON] , додаткової угоди №4 Акт приймання - передачі правової допомоги до договору №1 від 10.12.2019р. та платіжного доручення №39 від 15.05.2020р. про сплату коштів на суму 10757 (а.с. №45-47). Згідно п.п. 4.1.1. 4.1.1.1. договору №1 про надання правової допомоги від 10.12.2019р., вартість виконаних робіт (послуг) розраховується до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019р.", відповідно до якого з 01.01.2019р. прожитковий мінімум на одну працездатну особу на місяць становить 1 921 грн. Виходячи з зазначеної суми, сторони погодили, що розмір 1 години роботи адвоката за надання правової допомоги становить 1 921 грн. Згідно підписаної клієнтом та адвокатом додаткової угоди №4, Акта приймання - передачі правової допомоги від 15.05.2020р. до договору №1 від 10.12.2019р., на виконання договору про надання правової допомоги адвокатом Самойленком П.М. загалом було витрачено 9,5 годин та вартість виконаних робіт становить 10 757 грн. 60 коп. Проте, в загальну вартість виконаних робіт включено: підготовка заяви, клопотання до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (кількість витраченого часу 0,5 год., вартість послуги 384 грн. 20коп.) та представництво інтересів позивача у Амур-Нижньодніпровському районному суді м.Дніпропетровська (кількість витраченого часу 1 год., вартість послуги 1 921 грн.), які фактично не були виконані адвокатом враховуючи, що справа з Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська була направлена за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, яка була розглянута за відсутності представника позивача - адвоката Самойленка П.М. з урахуванням його заяви від 24.03.2021р. З урахуванням критеріїв співмірності послуг адвоката категоріям складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що стягненню саме з відповідача [PERSON] (як сторони, з якої проводиться відшкодування збитків в порядку регресу) на користь позивача підлягає сума витрат понесених на правову допомогу у розмірі 8 452грн.40коп. (10 757грн. - 384грн.20коп. - 1 921грн. = 8 452грн. 40коп.). У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути саме з відповідача [PERSON] (як сторони, з якої проводиться відшкодування збитків в порядку регресу) на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80коп. (а.с. № 5). На підставі викладеного,

Outcome: partial