Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи тим, що її батько [PERSON] є нащадком родини Мандрієвських, які були поляками, розмовляли польською мовою, належали до парафіян Ставищанського римо-католицького костьолу. Заявник просить суд встановити факт, що вона за національністю "полька" та зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області внести відповідні зміни до актового запису № 61 від 04.08.1947 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, вказавши в графі її національність - "полька". Заявник у судовому засіданні заяву підтримала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, подали до суду заяву де просять розглядати справу за відсутності їхнього представника. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] народилася 18.07.1947 року в с.Озерна Білоцерківського р-ну. Її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Інформації щодо їхньої національності у свідоцтві про народження дитини не зазначено. Дане підтверджено свідоцтвом про народження серії № 61 від 04.08.1947року (а.с.14) . Згідно Архівної довідки Центрального Державного Історичного архіву України виявлено запис про шлюб [PERSON] з [PERSON] такого змісту : « №2. 27січня 1908 року одружилися першим шлюбом солдат села [PERSON] [PERSON], парубок 25 років, римо-католицького віросповідання та селянка села [PERSON] дочка [PERSON], дівиця 23 років, православного віросповідання»; як встановлено, дані особи приходяться заявнику дідом і бабою (а.с.25). Як пояснила в судовому засіданні заявник, що в звязку з радянською політикою тих часів та з репресіями громадян які відносились до польської національності, батька заявника записали українцем за національністю, хоча його бабця на імя Франциска була уродженка м.Хороща в Польші. Наведене також, підтверджується архівною довідкою, що приєднана до матеріалів справи (а.с.26). Також, заявник в судовому засіданні пояснила, що в її сім'ї завжди мало місце виховання відповідно до польських традицій, вона сповідує католицьке віросповідання, знає культурні звичаї польського народу, відзначає польські свята, памятає, що в дитинстві її батьки возили до діючого на той час костьолу в с. Ставище. На даний час, заявник відвідує зібрання польської громади в м. Біла Церква. Встановлення факту приналежності до польської національності заявниці потрібно для справедливого відновлення справжньої її національності та для безперешкодної підтримки звязку з онуком, який тимчасово проживає та навчається в Польщі. Встановленим є те, що заявниця звернулася РАЦС Білоцерківського МРУЮ з заявою про внесення змін до актового запису про народження №61 від 04.08.1947 р., просила змінити національність батька дитини з «українець» на «поляк». Так, підставою для внесення змін до актового запису про народження дитини є актовий запис про шлюб батьків. Проте, як слідує з Висновку ДРАЦС БЦ МРУЮ, згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про відсутність актового запису за № 00015377899 від 15.05.2015р. не виявлено актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] та Книги реєстрації актових записів про шлюб за 1940-1945 р.р. по с. Озерна Білоцерківського району не збереглися. Зазначене і послугувало підставою для відмови внести зміни в актовий запис про народження, щодо національності батька заявника (а.с.18-20). Згідно історичної довідки № б/н, наданої 15.04.2015 року кандидатом історичних наук, завідувачем відділу інформаційно - краєзнавчої роботи Білоцерківської міської централізованої бібліотечної системи, старшим науковим співробітником Білоцерківського краєзнавчого музею та Меморіального музею - садиби [PERSON] в Мар'янівці, [PERSON] на основі даних, наведених у метричних книгах Ставищенського римо - католоцького костьолу, підтверджено родинні спогади про походження [PERSON] [PERSON], уродженої Мандрієвської ([PERSON]) від предків- католиків. Про належність родини [PERSON] з с. Іванівка (колишнє с.Янишівка) до парафіян Ставищенського римо-католицького костьолу свідчать записи за 1908 та 1882р.р., в яких зафіксовано вінчання діда заявниці [PERSON] з [PERSON], а також відомості про хрещення в Ставищенському костьолі [PERSON] сина мешканців с.Янишівка римо-католиків [PERSON] і Франциски, уродженої Хороща. Таким чином, дослідження метричних книг Ставищанського римо-катольцького костьолу та інших документів, що містять засвідчені актові записи про народження і хрещення, вівчання, смерть і поховання парафіян цього костьолу та зберігаються в Центральному державному історичному архіві України м.Київ, підтверджують, що родина [PERSON] , зокрема [PERSON] та [PERSON], відповідно дід та прадід заявниці, були римо-католицького обряду та належали до парафіян Ставищенського римо-катольцького костьолу. Ці метричні записи також, свідчать, що Мондрієвські (Мондржеєвські) з с. Янишівка (зараз Іванівка) були носіями польської мови і культури, адже в ті часи богослужіння в костьолах на теренах Правобережної України відбувалося на польській мові і цією ж мовою були укладені молитовники, якими парафіяни користувалися у щоденному житті. Отже, даючи аналіз наданим доказам, вбачається, що [PERSON], батько заявника [PERSON], є нащадком родини Мандрієвських, які були поляками, розмовляли польською мовою, належали до парафіян Ставищанського римо - католицького костьолу. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом. Згідно зі ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ст.300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи громадян захищаються судом. Згідно зі ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. У відповідності до ст.3 Закону України "Про національні меншини в Україні" до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається, про що зазначено у ст. 11 вказаного закону. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995р., ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Також, суд при вирішенні даної справи посилається на рішення Європейського суду у справі за заявою [PERSON] № 20390/07 проти України. Даним рішенням постановлено, що Україна порушила стосовно заявниці статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, (ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP), якою кожному гарантується право на повагу до приватного життя. Зокрема, Європейський суд у своєму рішенні зазначив, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє імя (по батькові) ..... Державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться, вони не виконали своє позитивне зобовязання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно, Європейський Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійсненні цього права, за винятком, коли втручання здійснюються згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року, втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності», і з того часу в законодавстві України відсутні норми, якими передбачаються настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових прав в залежності від національності особи. Проте, навіть якщо існує гнучкість чи суперечність стосовно правильного тлумачення закону, чи порядку зміни національності, безперечним є те, що право особи на збереження своєї національності, як і право на її зміну, визнається законодавством України. Оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що батько заявниці був поляком, та [PERSON] має право на відновлення своєї національності і на внесення змін до правовстановлюючого документа із зазначенням національності "полька", як це передбачено Законом України "Про національні меншини". Таким чином, підлягає судовому захисту право заявника на повагу до її приватного та сімейного життя, визначення національності, шляхом встановлення факту, що має юридичне значення. Встановлення даного факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту національної ідентичності заявнику необхідне для впорядкування документів, для реалізації її особистих інтересів та прав - підтвердження польського походження її роду. На підставі наведеного та

Outcome: approved