Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Чернігівський райавтодор», співвідповідачем залучено Дочірнє підприємство «Чернігівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на його користь 18 512 грн. 04 коп. заборгованості по заробітній платі, 2 968 грн. 80 коп. компенсації за невикористану відпустку та 19 297 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі. Вимоги мотивовані тим, що він з 25 вересня 2020 року по 04 січня 2021 року працював у Філії "Чернігівський райавтодор" на посаді водія. При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок у встановлені законодавством строки. Тому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки виплати заборгованості по заробітній платі. Ухвалою судді від 11 березня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Чернігівського районного суду від 06 квітня 2021 року постановлено справу розглядати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 06 квітня 2021 року представником відповідача Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі відокремленого підрозділу Філія «Чернігівський райавтодор» Літош Д.Р. подано відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обгрунтовує тим, що він не є належним відповідачем, оскільки в позовній заяві міститься вимога до відповідача з кодом ЄДРПОУ № 31082607, який присвоєно філії Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», тому у задоволенні вимог слід відмовити через його ініціювання до відповідача, який немає статусу юридичної особи. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року у якості співвідповідача до участі у справі залучено Дочірнє підприємство «Чернігівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». У судовому засіданні представник позивача адвокат Святна О.В. підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача - Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» Шокур А.Ю. позовні вимоги визнав частково, щодо стягнення заборгованості по заробітній платі перед позивачем, підтвердженій документально, не заперечував. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просив відмовити, врахувати скрутне матеріальне становище відповідача, інтереси інших працівників, які своєчасно не отримують заробітну плату. Судом встановлено, що з 25 вересня 2020 року по 04 січня 2021 року позивач працював у Філії "Чернігівський райавтодор" на посаді водія, що підтверджується записами у трудовій книжці, звільнений з роботи за згодою сторін ( а.с.8). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення. З довідки Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» Філія «Чернігівська дорожньо-експлуатаційна дільниця» № 49 від 26 квітня 2021 року ( а.с. 37) вбачається, що станом на день звільнення згідно наказу філії «Чернігівський райавтодор» № 01-ОС від 04 січня 2021 року загальна сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] з урахуванням податків і зборів, складала 25 770 грн. 48 коп. (загальна сума податків і зборів 5 078,65 грн.), в тому числі: вересень - 1577,05 грн. (в т.ч. податки і збори 323,30 грн.); жовтень - 6369,79 грн. ( в т.ч. податки і збори 1305,81 грн.); листопад - 4732,06 грн. ( в т.ч. податки і збори 970,07 грн.); грудень - 10606,68 грн. (в т.ч. податки і збори 2174,37 грн.); січень - 2484,89 грн. (в т.ч. податки і збори 305,10 грн.). 29 березня 2021 року позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі за вересень 2020 року в сумі 1 577,05 грн. (в т.ч. податки і збори 323 грн. 30 коп.) 29 квітня 2021 року позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі за жовтень 2020 року в сумі 5 063 грн. 99 (в т.ч. податки і збори 1 305 грн. 81 коп.) 24 травня 2021 року позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі за листопад 2020 року в сумі 1 129,00 грн. Станом на 16 червня 2021 року сума нарахованої, але не виплаченої заробітнї плати [PERSON] становить 13 245 грн. 09 коп.( без врахування податків і зборів). Сторони погодили у судовому засіданні, що зазначена сума і є кінцевою сумою на час розгляду справи заборгованості перед відповідачем по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Саме у такій сумі у цій частині позовні вимоги і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум, у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що затримка розрахунку при звільненні з позивачем сталась з вини відповідача, оскільки протилежне не було встановлено в судовому засіданні. За підрахунком позивача середній заробіток за весь час затримки по виплаті заробітної платі складає 19 297 грн. 20 коп. Обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100). Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 (в редакції, чинній на час подання позову) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку № 100 (в редакції, чинній на час подання позову) встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З довідки відповідача № 50 від 26 квітня 2021 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 494 грн. 80 коп. Тому середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні з позивачем за період з 04 січня 2021 року по 26 лютого 2021 року обраховується таким чином 494 грн. 80 коп. * на 39 робочих днів ( 3 робочі дні у липні + 21 робочий день у серпні + 21 робочих днів у вересні+ 23 робочі дні у жовтні + 21 робочий день у листопаді + 22 робочих дні у грудні + 11 робочих днів січня) затримки розрахунку при звільненні = 19 297 грн. 20 коп. У цій частині суд погоджується з розрахунком позивача. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обо`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед відповідає стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У судовому засіданні представник позивач підтримував позовні вимоги щодо суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зазначеної у позові, і зазначав, що середній заробіток за весь час затримки він просить стягнути по день подання позову 26 лютого 2021 року. Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку про констатацію нетривалого порушення прав позивача затримкою розрахунку при звільненні, добвовільним частковим погашенням відповідачем суми заборгованості, у зв`яку з цим суд вважає за можливе зменшити суму середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, заявлену позивачем до 10 000 грн. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у разі порушення законодавства про оплату праці - без обмеження будь-яким строком. Відповідно до постанови ПВСУ № 13 від 24.12.1999 року „ Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Розрахунок з позивачем не проведено, до суду він звернувся 01 березня 2021 року, тому суд вважає, що строк звернення до суду ним дотримано. Таким чином, розглядаючи справу у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що на користь позивача з відповідача слід стягнути 13 245 грн. 09 коп. ( без врахування податків і зборів) заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, та 10 000 грн. 00 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження позивачам виплати заробітної плати за один місяць. Згідно п.3.1 Положення про філію „Чернігівський райавтодор" ДП „Чернігівський облавтодор" ВАТ Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України" філія „ Чернігівський райавтодор" здійснює свою діяльність на принципах внутрішнього господарського розрахунку, підпорядкованості та підзвітності органам управління ДП „Чернігівоблавтодор", а згідно п.2.1 філія є відособленим підрозділом ДП „Чернігівоблавтодор" не є юридичною особою. Крім того, на час розгляду справи її правонаступником є Філія " Чернігівськиа ДЕД", до якої позовні вимоги не заявлені. У цивільному процесі позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК). За таких обставин належним відповідачем у справі є ДП „Чернігівський облавтодор" ВАТ Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України", який і несе відповідальність за позовом. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір у розмірі 908 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку. З метою надання професійної правничої допомоги між позивачем та адвокатом Святною О.В. укладено договір про надання [PERSON] правової допомоги від 24 лютого 2021 року. Клієнту відповідно умов Договору було надано правову допомогу за цінами згідно Акту-розрахунку від 16 червня 2021 року і які були оплачені адвокату Святній О.В., а саме вивчення документів, підготовка позовної заяви, надання клієнту консультації, підготовка клопотань, підготовка до судових засідань та участь у судових засіданнях. Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що наявні у матеріалах справи: Договір про надання правової допомоги від 24 лютого 2021 року, Ордер на надання правової допомоги, Акт-розрахунок, квитанція до прибуткового касового ордеру від 01 березня 2021 року є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу. Тому, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] у розмірі 4 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial