Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

14 лютого 2018 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про припинення права на частку у майні, що перебуває в частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації. Вимоги позову мотивує тим, що їй спільно із відповідачем, на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. ЇЇ частка становить 2/3, а відповідача 1/3. Зазначає, що частка відповідача в квартирі є незначною і виділити її в натурі неможливо. Спільне користування чи володіння квартирою є також неможливим. Вважає, що припинення права власності відповідача на частку не завдасть йому істотної шкоди та буде відповідати інтересам сторін. А тому, просила припинити право власності [PERSON] на 1/3 частини в квартирі [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказану частку з виплатою грошової компенсації. Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 72,73), в якому вимоги позову заперечував. Вказував на те, що проживає у спірній квартирі з квітня 2016 року, після того як вони з позивачкою розірвали шлюб та він працевлаштувався у місті Луцьку. Позивач ніколи не робила спроб поселитися в квартиру, оскільки постійно проживає за іншою адресою, а саме в с. Видраниця, вул. Центральна, 97, Ратнівського району. Подана позивачем оцінка вартості квартири є заниженою, оскільки згідно висновку експерта, дійсна вартість спірного майна становить 183162 грн. Просив суд взяти до уваги, що припинення його права власності на вказане житло завдасть йому істотної шкоди, оскільки він фактично буде позбавлений можливості й надалі працювати за місцем його теперішньої роботи, яка знаходиться у Луцьку. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Вказували на те, що у приватній власності позивача, за виключенням частки у спірному майні, житла немає. Спільне проживання з відповідачем, в силу того, що вони є колишнім подружжям, є неможливим. У відповідача є батьківський будинок в с. Видраниця. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, заперечували щодо його задоволення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідач зазначив, що він не погоджується на виплату йому грошової компенсації. Спірна квартира є його місцем реєстрації і проживання за місцезнаходженням роботи. Втрата права власності на частку в ній завдасть йому істотної шкоди, зокрема позбавить постійного місця проживання, ускладнить доступ до постійного місця роботи. Крім того, вказували на те, що у будинку відповідача в с. Видраниця постійно проживає відповідач і там зареєстрована. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає виходячи з наступних підстав. Відповідно до статей 355, 356\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При вирішенні спору суд виходить з того, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (а.с.63) вбачається, що розмір частки [PERSON] в квартирі становить - 2/3. Інша частка, що становить 1/3 належить відповідачу [PERSON] З висновку експертного дослідження №401/5 від 12.07.2018 року вбачається, що ринкова вартість 1/3 частини квартири №30 на бульварі Дружби Народів, 1а в місті Луцьку становить 183162 гривні. Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 16.02.2018 року було постановлено \~визнати та затвердити мирову угоду укладену між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] за умовами угоди відповідач [PERSON] належний йому на праві власності житловий будинок з двома господарськими будівлями, що розташований в с. Видраниця вул. Центральна,97 Ратнівського району Волинської області дарує своїй дочці [PERSON]. Позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] належну ним на праві спільної часткової власності квартиру №30, що знаходиться за адресою: м. Луцьк бульвар Дружби народів,1А дарують своєму синові [PERSON]. Позивачка [PERSON] відмовляється від належної їй частки на користь позивача [PERSON] в автомобілі марки «Фольксваген Кадді» 2005 року випуску, р/н [NUMBER], номер шасі WV1ZZZ2KZ5X05967. Решту майна подружжя згідно складеного списку Видраницькою сільською радою Ратнівського району Волинської області в тому числі 20 (двадцять) м. куб. шлакоблоків сторони між собою ділять наполовину добровільно. В судовому засіданні сторонами стверджено, що вищевказана мирова угода на даний час не виконана. За вимогами ч. 1-3 ст.\~358\~ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Правилами ч. 1\~ст. 383 ЦК України\~передбачено, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому,\~статтею 41 Конституції України\~передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Статтею 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1\~ст. 365 ЦК України\~за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014, якою розяснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Оцінюючи надані позивачем докази та наведені стороною відповідача заперечення, а також встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1\~ст. 365 ЦК України, є недоведеними в достатньому для задоволення вимог позову обсязі. Так, суд не може погодитись з посиланням позивача на те, що частка відповідача у спільному майні є незначною. Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися виходячи з конкретних обставин справи. При цьому умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Позивач звертаючись із позовом про припинення права відповідача на частку у спільному майні, жодним чином не обґрунтовує чи не завдасть таке припинення істотної шкоди відповідачу. В судовому засіданні встановлено і це не заперечувалося стороною позивача, що спірне житло близько 2 роки, з часу розірвання шлюбу, займає відповідач, за власний кошт самостійно утримує квартиру. З будинкової книги (а.с. 79-82) вбачається, що [PERSON] зареєстрований в квартирі з 06 квітня 2018 року. В свою чергу, довідкою ЦСТРІ «Енергія І» (м. Луцьк Волинської області) від 02.07.2018 доводиться та обставина, що [PERSON] працює у вказаній організації з 01.04.2016 року по даний час. відтак, втрата відповідачем частки в спільній квартирі, і, відповідно, неможливість в ній надалі проживати, завдасть йому шкоди в частині доступу до постійного місця роботи як територіально, так і в частині можливих матеріальних витрат на найм іншого житла в м. Луцьку. Доводи позивачки, що спільне володіння і користування спірною квартирою є неможливим є також непереконливими, оскільки позивач ніколи не користувалася вказаним житлом, доказів на підтвердження здійснення їй перешкод у користуванні даним житлом, суду не надала.\~\~ Разом з тим, не заслуговують на увагу і посилання позивача на ту обставину, що відповідачу належить на праві власності житловий будинок в селі Видраниця Ратнівського району Волинської області, оскільки вказане житло територіально значно віддалене від робочого місця відповідача, що знаходиться в місті Луцьку. Крім того, в судовому засіданні позивач не заперечила, що на даний час вона, як і до розірвання шлюбу, проживає з їх спільними з відповідачем дітьми в селі Видраниця, будь-яких перешкод відповідач останній в їх проживанні не чинить, водночас відповідач в судовому засіданні вказав, що не має наміру і в подальшому користуватися зазначеним будинком та зберігати своє право власності, зазначене житло планує подарувати дочці, як і було домовлено. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі\~\~"Ятрідіс проти Греції"\~\~(Iatridis v. Greece) [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (див. згадане вище рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" п. 49). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, враховувавши, що внаслідок припинення права на частку у спільній квартирі відповідач буде позбавлений житла, яке займає і облаштовує впродовж двох років, несе самостійно витрати по утриманню, і яке знаходиться за місцезнаходженням юридичної особи, де він працевлаштований, суд дійшов висновку, що припинення його права може завдати істотної шкоди його інтересам гарантованим Конституцією України, а тому в задоволенні позову слід відмовити. З наявних в матеріалах справи квитанцій №29 від 08.02.2018 року, №100 від 24.09.2018 року та №35 від 25.09.2018 року, вбачається, що позивач [PERSON] попередньо внесла на депозитний рахунок у Територіальному управлінні ДСА у Волинській області вартість частки відповідача в спільній квартирі, в загальному розмірі 183 162 грн. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до задоволення не підлягають, то внесені не кошти на депозитний рахунок у Територіальному управлінні ДСА у Волинській області підлягають поверненню. Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір залишається за позивачем.

Outcome: dismissed