Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" (далі ПАТ "ММК ім. Ілліча") з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку проведення розрахунку при звільненні, зазначивши що він з 16.11.1995 року по 15.08.2011 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21.10.2014 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь [PERSON] заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1070, 60 грн. та середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 2100 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Проте, лише 16.01.2015 року відповідач сплатив заборгованість, внаслідок чого порушені його права на оплату праці, які мають бути відновлені. Просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 22.10.2014 року по 16.01.2015 року у розмірі 8169,12 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, згідно позовної заяви просив розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача ПАТ "ММК ім. Ілліча" до судового засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи у його відсутність, а також заперечення у якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що заборгованість перед позивачем відсутня, оскільки сума в розмірі 2550,43 грн. перерахована на особовий рахунок 29.12.2014 року, про що свідчить платіжні доручення від 29.12.2014 року. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 16.11.1995 року по 15.08.2011 рік перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча". За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.10.2014 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь [PERSON] заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по липень 2006 року в сумі 1070, 60 грн. та середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 2100 грн. з утриманням передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Вказане рішення набрало законної сили 01.11.2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно довідки від 04.02.2015 року № 04-р-82 звільненому працівнику ПАТ «ММК ім.. Ілліча» [PERSON] у грудні 2014 році була нарахована сума індексації заробітної плати в розмірі 1070,60 грн. та сума середнього заробітку 2100,00 грн., а всього - 3170,60 грн.. З вказаної суми були утримані обов'язкові платежі. Сума до виплати склала - 2550,43 грн. та була перерахована на особовий картковий рахунок 29.12.2014 року, що підтверджується платіжними дорученнями № 68013, № 68106, № 67949, № 68038. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. При розгляді справи було встановлено, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, тому посилання представників відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Кількість робочих днів починаючи з 02.11.2014 року по 29.12.2014 року складає 41 день. Згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21 жовтня 2014 року, наданого позивачем, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 133,92 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 02.11.2014 року по 29.12.2014 року складає: 41 х 133,92 грн. = 5490,72 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Визначаючи розмір відшкодування за час затримки виплати належних позивачеві сум, суд ураховує спірну суму, на яку той мав право, частку, яку вона становить в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи і,

Outcome: partial