Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дитини - [PERSON], [INFO]. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 350 грн. щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач є матір'ю дитини. Реєстрація батька дитини [PERSON], 2015 р.н. проведена згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Дитина в серпні 2015 року влаштована була на лікування в інфекційне відділення ОДЛ сторонніми особами, відомостей про матір або інших родичів не повідомлялись. Під час лікування дитини, його мати не відвідувала, станом його здоров'я не цікавилася, матеріально не утримувала та після його лікування, [PERSON] сина не забрала, долею його протягом шести місяців не цікавилася. Уповноважений представник позивача у судове засідання не з»явилася, оскільки заявила клопотання про розгляд справи без її участі (а.с. 35). Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задоволити та проти ухвалення заочного рішення суду не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 224 ЦПК України суд, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Треті особи (1), (2), (3) у судове засідання також не з»явилися, натомість подали суду заяву про розгляд справи без їх участі, при цьому заперечень щодо позову не висловили (а.с. 24, 25, 33). Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне. Згідно з даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 15.01.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мукачеву реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Відомості про батька [PERSON] в актовий запис про народження дитини [PERSON], [INFO], внесені на підставі статті 135 Сімейного кодексу України, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 8). Відповідач покинула дитину, про що свідчить Акт закладу охорони здоров'я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров»я від 29.12.2015 року, згідно якого 02.08.2015 дитина послупила у приймальне відділення, її до закладу охорони принесли невідомі особи (а.с. 9), що також стверджується листом головного лікаря ОДЛ від 23.09.2015 №3032/07-02 (а.с. 10). Із Витягу з рішення виконкому Мукачівської міської ради «Про надання та зміну статусу» від 16 січня 2016 року №2 вбачається, що [PERSON], [INFO] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування та встановлено над ним опіку [PERSON], про що свідчить рішення виконкому Мукачівської міської ради «Про встановлення опіки над дитиною» від 02.02.2016 №17 (а.с. 10, зворот, 11-12). Відповідач не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON], 2015 р.н., про що свідчить наявна в матеріалах справи копія власноручно написаної заява від 09.02.2016 року (а.с. 37). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області у своєму висновку №734/01-16 вважає за доцільне позбавити [PERSON], батьківських прав по відношенню до [PERSON], [INFO] (а.с. 3). Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв'язку суд також враховує наступне. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір'ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина». В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). З метою виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Верховний Суд України, у відповідному листі адресованому головам загальних апеляційних судів України, звернув увагу на встановлені Європейським судом обставини, а саме відносно того, що при розгляді справ, які стосуються дітей необхідно аналізувати причини незадовільного виховання дітей, та з чим це пов'язано, чи з недостатністю фінансів, чи з батьківськими якостями певних осіб. Суди повинні брати до уваги спроби заявників покращити свій фінансовий стан та пересвідчитись у безальтернативності тих чи інших заходів. В будь - якому випадку, при вирішенні таких питань необхідно надати самим дітям можливість висловити свою думку, коли цього вимагають обставини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до правових положень, які містяться в ст.ст. 8, 12 (ч. 6) Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приписами ст.ст. 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам чинного міжнародного та національного законодавства, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини [PERSON], 2015 р.н., який знаходиться під опікою у [PERSON]. Одночасно відповідач не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не приймає жодної участі в її вихованні та утриманні, дитину не відвідує, не цікавиться її долею. Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, матеріали справи не містять. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин справи та приписів як національного так і міжнародного законодавства, з метою забезпечення прав дитини на зростання в умовах турботи, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки матеріали справи містять належні та достатні доказові матеріали, які достовірно та безпосередньо підтверджують вказані в позові дані щодо ухилення відповідача від виховання своєї дитини. Приймаючи саме таке рішення, суд також враховує відмову самої від повідки від своєї дитини, яка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав (а.с. 37). На підставі наведеного,

Outcome: approved