Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» звернулися до суду з позовом про стягнення виплаченого страхового відшкодування. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 24.09.2014 між ПАТ «СК «Уніка» та [PERSON] укладено договір добровільного комплексного страхування на транспортні №24002/4098/0002266. Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, а саме транспортний засіб «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] . 19 квітня 2018 року [PERSON] виявив пошкодження на транспортному засобі «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] у вигляді подряпин та вм`ятин на задніх правих дверях. Старшим лейтенантом поліції [PERSON] встановлено, що особа яка причетна до пошкоджень автомобіля є відповідач [PERSON] . [PERSON] звернувся з заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» про виплату страхового відшкодування. Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» виплачено страхове відшкодування [PERSON] в розмірі 27584,42грн, що підтверджується платіжним дорученням N 032036 від 11.07.2018. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 27584,42грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.07.2020 відкрито провадження, справу до розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст.128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши представника позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 24.09.2014 між ПАТ «СК «Уніка» та [PERSON] укладено договір добровільного комплексного страхування на транспортні №24002/4098/0002266, предметом договору є майнові інтереси страхувальника, а саме транспортний засіб «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] . До Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» звернувся власник автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] з заявою про відшкодування шкоди. Відповідно до Наказу № 00257439 від 09.07.2019, зазначено, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» було прийнято рішення про відшкодування шкоди [PERSON] в розмірі 27584,42грн. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» виплатили [PERSON] грошові кошти в розмірі 27584,42грн, що підтверджується платіжним дорученням N032036 від 11.07.2018. Виплата страхового відшкодування проведена на підставі договору страхового акту №00257439 від 09.07.2018 відповідно до якого зазначено, що автомобілю «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] за адресою: місто Київ, проспект Маяковського 54/9 завдано протиправні дії третіх осіб. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно із ст. 16 Закону України «Про страхування» - договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно із ст. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За змістом ст. 28 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно із положення ст. 18 Закону України «Про страхування» факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Відповідно до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми визначається договором страхування або чинним законодавством під час укладання договору страхування чи зміни договору страхування. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Стаття 27 Закону України "Про страхування", регламентує, що Страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток в повному обсязі. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» зазначає, що відповідальна особа за пошкодження автомобіля «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] , посилаючись на висновок про результат розгляду звернення від 07.05.2018, наданий старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції відділу поліції №2 Деснянського управління Головного управління Національної поліції у м.Києві старшого лейтенанта поліції Свириденка І.В. Відповідно до висновку про результат розгляду звернення зазначено, що 19.04.2018 близько 04:45год. за адресою: м. Київ, по проспекту В. Маяковського, 54/9 біля будинку виявив, що раніше невідомий чоловік бив автомобіль марки "Volkswagen Polo", державний номер [NUMBER] , на місці події старшим лейтенантом поліції Позняк Д.Ю., був виявлений [PERSON] , який перебував у стані алкогольного сп`яніння від пояснень з приводу описаної події відмовився в категоричній формі. В діях [PERSON] , вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого статтею 173 КУпАП. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Однак, судом установлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що [PERSON] є особою, яка заподіяла шкоду транспортному засобу «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про притягнення [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення шкоди. На виклик суду працівники поліції: старший лейтенант поліції [PERSON] та старший лейтенант поліції [PERSON] , які належним чином повідомлені про їх виклик до суду та визнання явки судом обов`язковою, проігнорували і не з`явились, причину суду не повідомили. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги вимоги ст. 82 ЦПК України, відповідно до яких постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, за даних обставин у суду не має можливості встановити, що [PERSON] є належною особою, яка заподіяла шкоду транспортному засобу «Volkswagen Polo Sedan», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] . Крім того судом установлено, що зазначена адреса проживання відповідача в [ADDRESS] не знайшла свого підтвердження, оскільки Відділ обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м.Києві та Київської області зазначив, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим за зазначеним адресом не значиться. Документів які б давали суду право встановити місце проживання [PERSON] на законних підставах в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначення термінів: місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно із ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; реєстр територіальної громади - база даних, призначена для зберігання, обробки, використання визначеної цим Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації для обліку осіб, які проживають на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення виплаченого страхового відшкодування, як це передбачено статтями 76-81 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed