Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

10 листопада 2020 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика», третя особа: Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] про визнання незаконних наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, та моральної шкоди, відповідно до якої, з урахуванням уточнень просив суд: 1. Визнати незаконним наказ TOB «НВП «Залізничавтоматика» про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 06.07.2020 р. № 41-ВК та скасувати оголошену йому цим наказом догану. 2. Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» 06.07.2020 р. № 42-ВК «Про припинення трудового договору (контракту)» та скасувати його. 3. Поновити позивача на роботі на посаді начальника відділу проектування за сумісництвом на 0,25 ставки на ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» (код ЄДРПОУ 30655683). 4. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2020 р. до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить орієнтовно 7 875, 40 грн. 5. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 275, 62 грн. 6. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1 969, 80 грн., з яких судовий збір 1 680, 00 грн. та інші витрати 16, 80 грн. 7. Визнати незаконними дії відповідача щодо надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати з 01.04.2020 року без згоди позивача та скасувати наказ, яким щодо позивача застосовано відпустку без збереження заробітної плати. 8. Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» від 26.06.2020 року № 39-ВК «Про виробничу необхідність» та скасувати його». 9. Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 01.07.2020 року № 40-ВК та скасувати оголошену позивачу цим наказом догану». 10. Визнати, що режим робочого часу [PERSON] на ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування відповідає гнучкому режиму робочого часу, який передбачає змінний час, протягом якого працівник на власний розсуд визначає періоди роботи в межах встановленої норми тривалості робочого часу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 04.07.2020 р. позивач працював за сумісництвом на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування. Наказом ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» від 06.07.2020 р. № 42-ВК позивача було звільнено (розірвано трудовий договір) з ініціативи власника нібито за прогул без поважних причин із посиланням на п. 4 ст. 40 КЗпП України. На думку позивача вказане звільнення є незаконним з наступних підстав. За основним місцем роботи позивач працює на посаді доцента кафедри автоматики та комп`ютерного телекерування рухом поїздів в Українському державному університеті залізничного транспорту на умовах контракту від 07.07.2016 р. № 93. 04.07.2018 р. позивач був прийнятий на роботу за сумісництвом на ТОВ «НВП «Залізничавтоматцка» на посаду начальника відділу проектування з неповним робочим днем (тижнем) - на 0,25 ставки. Під час працевлаштування жодних письмових зобов`язань стосовно графіка робочого часу за сумісництвом між позивачем та роботодавцем не встановлювалося, а була досягнута усна домовленість щодо виконання обов`язків позивача на займаній посаді у вільний від основної роботи час без прив`язки до конкретних годин знаходження на робочому місці. Із запровадженням в Україні карантину щодо запобігання поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 наказом по ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» від 17.03.2020 р. № 14-2020 працівники підприємства були переведені на віддалений (дистанційний) режим роботи. Наприкінці березня-місяця 2020 р. практично всім працівникам підприємства було наполегливо «запропоновано» взяти відпустку без збереження заробітної плати до кінця карантину із уявлень економії виробничих фондів та зменшення податкового навантаження на підприємство, але продовжити при цьому виконувати свої обов`язки (здебільшого віддалено). Позивач відмовився від того щоб брати відпуску. Така принципова позиція щодо відмови писати заяву на відпустку без збереження заробітної плати та виплати заборгованостей по премії створила конфліктну ситуацію. У суботу 04.07.2020 р. в поштовому відділенні № 75 м. Харкова [PERSON] отримав рекомендовані листи №№ 6107208520130, 6107208516524, 6107208519566 із документами від ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» у складі: - наказ «Про виробничу необхідність» від 26.06.2020 № 39-ВК, яким позивача було зобов`язано з`явитися на робочому місці 01.07.2020 р. з 08-30 до 10-30; - наказ «Про створення комісії для з`ясування причин відсутності на робочому місці» від 01.07.2020 р. № 18-2020, яким створено комісію для з`ясування відсутності на робочому місці»; - акт №1 про відсутність на робочому місці відповідно 01.07.2020 р. - наказ «Про створення комісії для з`ясування причин відсутності на робочому місці» від 02.07.2020 р. № 19-2020, яким створено комісію для з`ясування відсутності на робочому місці»; - акт №2 про відсутність на робочому місці відповідно 02.07.2020 р. - акт №3 про відсутність на робочому місці відповідно 03.07.2020 р. Оскільки зазначені документи позивач отримав у вихідний день (суботу) тільки 04.06.2020 р., то тільки в цей день позивач дізнався про те, що наказом від 26.06.2020 № 39-ВК його відкликано від віддаленого (дистанційного) режиму роботи та викликано на очну явку на роботу. Відповідно з`явитися на роботу позивач міг не раніше найближчого робочого дня - понеділка 06.07.2020 р. Всі зазначені вище акти (№№ 1, 2, 3) про відсутність на робочому місці 01-03.07.2020 р. нібито «без поважних причин» є юридично нікчемними, оскільки відповідач отримав повідомлення про сповіщення про необхідність явки до офісу підприємства ніяк не раніше 04.06.2020 р, що підтверджується довідкою відділення АТ «Укрпошта» № 61039. При цьому з 07.07.2020 р. відповідно до графіка в позивача розпочиналася щорічна відпустка за основним місцем роботи, що покладало на нього зобов`язання в останній день перед відпусткою закрити всі справи по своїм зобов`язанням за основним місцем роботи, а також отримати необхідні для відпустки документи. У зв`язку з цим у неділю 05.07.2020 р. позивач електронною поштою повідомив директора ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» [PERSON] , що через об`єктивні причини (зайнятість за основним місцем роботи) [PERSON] прибуде на підприємство, але одразу після того, як завершить справи за основним місцем роботи - після опівдня. Після прибуття на підприємство 06.07.2020 року позивачу не було надано місце роботи, а наприкінці дня взагалі було запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням або розписатися «заднім числом» про ознайомлення про мій виклик на роботу. Таким чином, формальною підставою для звільнення [PERSON] стала відсутність його на робочому місці з 08-30 до 10-30 №№ 1, 3 і 4 відповідно від 01.07.2020 р., 03.07.2020 р. та 06.07.2020 р., які відповідно до наведених вище доводів не відображають реального стану справ (ознайомлення позивача з наказом про необхідність очної явки на роботу вже після складання актів №№ 1 і 2; електронне повідомлення генерала [PERSON] про неможливість явки в першій половині дня 06.07.2020 р. і фактична явка в другій половині дня). Безпосередньою підставою для звільнення позивача згідно наказу № 42-ВК від 06.07.2020 р. стало накладання дисциплінарного стягнення наказом № 41-ВК від 06.07.2020 р. за той самий нібито «дисциплінарний проступок», за який було виконано звільнення. Таким чином, за вигаданий «дисциплінарний проступок» щодо позивача було одночасно застосовано два дисциплінарні стягнення - догана і звільнення. На думку позивача його звільнення було проведено з порушенням норм діючого законодавства, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 листопада 2020 року позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика», третя особа: Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] про визнання незаконних наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, та моральної шкоди - залишено без руху. 20 листопада 2020 року від позивача по справі надійшла уточнена позовна заява, в якій він зокрема зазначає, що дії відповідача завдали йому тяжких моральних страждань, оскільки він повинен був витрачати час на підготовку позову, замість того щоб проводити час з дітьми, та взагалі важко переніс своє незаконне звільнення з роботи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика», третя особа: Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] про визнання незаконних наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, та моральної шкоди. Призначено судове засідання. 11 грудня 2020 року від представника відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив суд застосувати до вимог [PERSON] строк позовної давно та відмовити у задоволені позову [PERSON] у повному обсязі посилаючись на наступне. Так, з 04 червня 2018 року [PERSON] працював за сумісництвом на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування. Відповідно до Наказу №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року щодо умов праці вказано, що [PERSON] прийнятий за сумісництвом, тривалість робочого тижня становить 10 годин, умови праці з 08.30 години до 10.30 години. З наказом №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року [PERSON] ознайомлений, про що свідчить його підпис на Наказі. Наказ №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року було видано на підставі Заяви [PERSON] від 01 червня 2018 року. В заяві [PERSON] вказує, що з вимогами Колективного договору, правилами внутрішнього трудового розпорядку, вимогами про комерційну таємницю і конфіденційну інформацію ознайомлений, згоден і зобов`язувався виконувати. Колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика», який затверджений на зборах трудового колективу протоколом №18/09/15 від 18 вересня 2015 року, зареєстрований управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради (реєстраційний номер №3758 від 29 серпня 2015 року) встановлює режим роботи, тривалість робочого часу та відпустки підприємства встановлені для працівників. І правилами внутрішнього трудового розпорядку і Колективним договором (з якими ознайомлений [PERSON] відповідно до його Заяви від 01 червня 2018 року) графік роботи підприємства встановлено з 08.00 год. до 17.00 год. З 01 квітня 2020 року [PERSON] перебував у відпустці без збереження заробітної плати. 26 червня 2020 року Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було видано Наказ №39-ВК про виробничу необхідність, яким наказано приступити до своїх посадових обов`язків [PERSON] , начальнику відділу проектування, з 01.07.2020 з 08.30 до 10.30 щоденно (крім вихідних). Вказаний наказ було направлено 26 червня 2020 року рекомендованим листом [PERSON] , а також повідомлено про Наказ Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» телефонним дзвінком. Те, що [PERSON] знав про наказ свідчить те, що він прийшов на підприємство 01 липня 2020 року. Вказаний факт [PERSON] визнає в позовній заяві. Окрім того, 01 липня 2020 року [PERSON] був ознайомлений з Наказом №39-ВК про виробничу необхідність, однак відмовився ставити свій підпис про ознайомлення про що свідчить Акт про відмову [PERSON] від проставлення підпису про ознайомлення з наказом від 01 липня 2020 року. 1 липня 2020 року [PERSON] повинен був приступити до роботи о 08 год. 30 хв. та закінчити роботу о 10 год.30 хв. Однак, 01 липня 2020 року [PERSON] на роботу, у визначений час (з 08.30 до 10.30) не з`явився. 01 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] -директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко Д.М. повідомив, що [PERSON] з 08.30 до 16.00 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 01 липня 2020 року та попросив дозволу на створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника. 01 липня 2020 року Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було видано Наказ №18-2020 про створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці. На виконання Наказу №18-2020 від 01 липня 2020 року було складено Акт №1 про відсутність на робочому місці начальника відділу проектування [PERSON] . Згідно Акту, будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні, у телефонній розмові з директором [PERSON] . [PERSON] обіцяв з`явитися, однак до часу складання акту (16 год.55 хв.) так і не з`явився. [PERSON] прийшов на ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» 01 липня 2020 року лише о 17 год. 00 хв. шо підтверджує сам Позивач v позовній заяві та пояснив свою відсутність на робочому місці надмірною завантаженістю за основним місцем роботи. Однак, [PERSON] відмовився надавати письмові пояснення причин відсутності на роботі, про що було складено Акт від 01 липня 2020 року. Оскільки [PERSON] був відсутній на роботі 01 липня 2020 року без поважних причин, відмовився, до роботи не приступив, ознайомився з наказом №39-ВК від 26 червня 2020 року та відмовився ставити підпис про ознайомлення та відмовився надавати письмові пояснення своєї відсутності на робочому місці протягом робочого часу підприємства, то Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] було видано Наказ №40-ВК від 01 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , яким: визнано для [PERSON] , начальника відділу проектування, день відсутності 01 липня 2020 року, прогулом без поважних причин; оголосити догану [PERSON] - начальнику відділу проектування; позначити в табелі обліку використання робочого часу зазначені дні відсутності [PERSON] як прогул. [PERSON] відмовився ознайомлюватися із Наказом №40- ВК від 01 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , про що було складено відповідний Акт від 01 липня 2020 року. 2 липня 2020 року (четвер) [PERSON] на роботу знову не з`явився. 2 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] - директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко Д.М. повідомив, що [PERSON] з 08.00 до 16.55 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 02 липня 2020 року та надання дозволу на створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника. 2 липня 2020 року Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було видано Наказ №19-2020 про створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці. На виконання Наказу №19-2020 від 02 липня 2020 року було складено Акт №2 про відсутність на робочому місці начальника відділу програмування [PERSON] . Згідно Акту, будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. 3 липня 2020 року (п`ятниця) [PERSON] на роботу знову не з`явився. 3 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] - директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко Д.М. повідомив, що [PERSON] з 08.00 до 15.55 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 03 липня 2020 року та попросив комісію, створену з дозволу Директора для з`ясувати причин відсутності працівника. 03 липня 2020 року було складено Акт №3 про відсутність на робочому місці начальника відділу проектування [PERSON] . Згідно Акту, будь- які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. 06 липня 2020 року (понеділок) [PERSON] на роботу знову не з`явився. 06 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] - директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко ДМ. повідомив, що [PERSON] з 08.30 до 10.30 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 06 липня 2020 року та попросив комісію, створену з дозволу Директора для з`ясувати причин відсутності працівника. 06 липня 2020 року було складено Акт №4 про відсутність на робочому місці начальника відділу проектування [PERSON] . Згідно Акту, будь- які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. Оскільки [PERSON] був відсутній на роботі 01 липня 2020 року, 02 липня 2020 року, 03 липня 2020 року та 06 липня 2020 року без поважних причин, відмовився надавати письмові пояснення своєї відсутності на робочому місці протягом робочого часу підприємства, до роботи не приступив, то Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] було видано Наказ №41-ВК від 06 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , яким: визнано для [PERSON] , начальника відділу проектування, дні відсутності 01 липня 2020 року, 02 липня 2020 року, 03 липня 2020 року та 06 липня 2020 року, прогулами без поважних причин; позначити в табелі обліку використання робочого часу зазначені дні відсутності [PERSON] як прогули. Застосувати до [PERSON] за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Наказом №42-ВК від 06 липня 2020 року, про припинення трудового договору (контракту), [PERSON] було звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення став Наказ про накладення дисциплінарного стягнення №41-ВК від 06 липня 2020 року. За таких обставин, відповідач вважає, що звільнення позивача відбулося без будь-якого порушення норм діючого законодавства. 28 грудня 2020 року від позивача по справі надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає, що посилання відповідача на встановлений графік роботи на підприємстві є безпідставними, оскільки позивач за зазначеним графіком ніколи не працював. Примусове відправлення працівника у відпустку без збереження заробітної плати є грубим порушенням діючого трудового законодавства, а відкликання з нею не передбачено діючими нормами законодавства. Окрім того, процедура притягнення позивача до відповідальності відповідно до наведених документів від 01.07.2020 року, 02.07.2020 року та 07.02.2020 року виконана з чисельними грубими порушеннями, часовими та логістичними суперечностями і нестиковками. Того ж дня позивач надав заяву про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, постановленою на місці без видалення суду до нарадчої кімнати, клопотання позивача про виклик свідків задоволено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харковавід 20 січня 2021 року клопотання позивача про витребування доказів - задоволено частково. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика»: оригінал наказу (розпорядження) про прийняття на роботу [PERSON] від 01.06.2018 р. № 20-ВК (для огляду в судовому засідання); копію електронних архівів відвідування [PERSON] ТОВ «НВП «Залізничавтоматика», сформованих на підставі фіксації входу-виходу позивача через турнікет підприємства, що здійснювалося шляхом сканування елек\-тронної перепустки позивача за 2020 рік; посадову інструкцію [PERSON] ; довідку про середню заробітну плату [PERSON] ; наказ про надання [PERSON] відпустки без збереження заробітної плати 01.04.2020 р.; розпорядчий документ, на підставі якого [PERSON] було припинено відда\-лений доступ до електронних ресурсів (серверу) ТОВ «НВП «Залізничавтоматика». 09 лютого 2021 року від позивача по справі надійшли додаткові пояснення, в яких він зазначає, що усі доводи відповідача, викладені у запереченнях по суті є повторенням змісту відзиву та не спростовують доводів позивача. 10 лютого 2021 року від відповідача по справі також надійшли додаткові пояснення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 січня 2021 року, постановленою на місці без видалення суду до нарадчої кімнати, клопотання позивача про витребування доказів залишено без розгляду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2021 року, постановленою на місці без видалення суду до нарадчої кімнати, прийнято відмову позивача від клопотання про допит свідків. Позивач в судовому засіданні заявлений позов підтримав в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача - Кузьменко Д.М. , який діє на підставі Довіреності № 04-2021 від 04.01.2021 року, та Пекареніна О.М. , яка діє на підставі Ордеру від 11.12.2020 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа Директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ЦК України). За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В судовому засіданні було встановлено, що з 07 липня 2016 року [PERSON] на підставі Контракту № 93 від 07.07.2016 року працює в Українському державному університеті залізничного транспорту на посаді доцента кафедри автоматики та комп`ютерного телекерування рухом поїздів кваліфікацією кандидата технічних наук. (т. 1, а.с. 24-28) З 04 червня 2018 року [PERSON] працював за сумісництвом на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування. Вказане підтверджується Наказом (Розпорядженням) №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року. (т. 1, а.с. 98) Відповідно до Наказу №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року щодо умов праці вказано, що [PERSON] прийнятий за сумісництвом, тривалість робочого тижня становить 10 годин, умови праці з 08.30 години до 10.30 години. З наказом №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року [PERSON] ознайомлений, про що свідчить його підпис на Наказі. Наказ №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року було видано на підставі Заяви [PERSON] від 01 червня 2018 року. (т. 1, а.с. 99) В заяві [PERSON] вказує, що з вимогами Колективного договору, правилами внутрішнього трудового розпорядку, вимогами про комерційну таємницю і конфіденційну інформацію ознайомлений, згоден і зобов`язувався виконувати. Колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика», який затверджений на зборах трудового колективу протоколом №18/09/15 від 18 вересня 2015 року, зареєстрований управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради (реєстраційний номер №3758 від 29 серпня 2015 року) встановлює режим роботи, тривалість робочого часу та відпустки підприємства встановлені для працівників. (т. 1, а.с. 100-108, 109-112) І правилами внутрішнього трудового розпорядку і Колективним договором (з якими ознайомлений [PERSON] відповідно до його Заяви від 01 червня 2018 року) графік роботи підприємства встановлено з 08.00 год. до 17.00 год. В свою чергу позивач у судовому засіданні пояснив, що під час працевлаштування жодних письмових зобов`язань стосовно графіка робочого часу за сумісництвом між позивачем та роботодавцем не встановлювалося, а була досягнута усна домовленість щодо виконання обов`язків позивача на займаній посаді у вільний від основної роботи час без прив`язки до конкретних годин знаходження на робочому місці. В обґрунтування зазначених посилань позивачем було надано до суду графік його роботи за основним місцем роботи де він здійснював викладацьку діяльність здебільшого у першій половині дня. (т. 1, а.с. 248-258) Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються питання щодо робочого часу (графіків роботи), є Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП). Нормами частини третьої статті 64 ГК України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно зі статтею 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Так, режим роботи - це встановлений на підприємстві, в установі, організації розпорядок роботи, яким визначається тривалість виробничої діяльності (зокрема, тривалість робочого тижня, кількість змін на добу, тривалість зміни) і час перерв протягом певного календарного періоду. Невід`ємною складовою режиму роботи є робочий час. Робочий час - це встановлений законодавством відрізок календарного часу, протягом якого працівник відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, графіків роботи та умов трудового договору має виконувати свої трудові обов`язки. На локальному рівні питання щодо робочого часу регулюються колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. У колективному договорі зобов`язання сторони роботодавця щодо організації робочого часу формуються з урахуванням відповідних законодавчих норм. Так, статтею 50 КЗпП передбачено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 год. на тиждень. Підприємства та організації при укладенні колективного договору можуть установлювати меншу норму тривалості робочого часу. Правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця та виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)на основі типових правил, визначається трудовий розпорядок на підприємствах, в установах та організаціях (ст. 142 КЗпП). У правилах внутрішнього трудового розпорядку, зокрема, установлюються: тривалість щоденної роботи (зміни) - при п`ятиденному (шестиденному) робочому тижні (ст. 52 КЗпП); час початку й закінчення щоденної роботи, зміни (ст. 57 КЗпП); порядок рівномірного чергування працівників у змінах - при змінних роботах (ст. 58 КЗпП); час початку та закінчення перерви для відпочинку і харчування (ст. 66 КЗпП). Судом було встановлено, що при прийнятті на роботу [PERSON] було встановлено тривалість робочого тижня 10 годин та умови праці з 08.30 години до 10.30 години, що підтверджується Наказом №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року, з вказаним наказом позивач був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис. Заперечення позивача стосовно того, що текст на наказі було надруковано вже після його підписання суд знаходить безпідставними, оскільки вони не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, клопотання про проведення експертизи позивачем заявлено не було. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачу було встановлено інший графік роботи, аніж зазначений у наказі, позивачем надано не було, а отже суд приходить до висновку, що графік роботи позивача на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування був встановлений на підставі Наказу №20-ВК про прийняття на роботу від 01 червня 2018 року та становив: тривалість робочого тижня 10 годин, умови праці з 08.30 години до 10.30 години. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання робочого часу таким, що відповідає гнучкому графіку задоволенню не підлягають. Позивач зазначає, що з01.04.2020 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується випискою по його картковому рахунку та довідкою про заробітну плату. (т. 1, а.с. 29-31, 32-33) Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що дійсно з 01.04.2020 року роботу підприємства було переведено на дистанційний режим та усі оплати проводилися, відповідно до проведеної роботи. Однак примусово ні хто з працівників відпустку без збереження заробітної плати не брав. 15 квітня 2020 року позивачу шляхом направлення електронного листа було запропоновано написати заяву на відпустку без збереження заробітної плати та повідомлено, що оплата праці буде проводитися пропорційно зробленій роботі. (т. 1, а.с. 178-182) Представник відповідача також зазначив, що позивач у відпустці без збереження заробітної плати не перебував, що підтверджується Журналом реєстрації наказів з кадрових питань та Довідкою про доходи [PERSON] де зазначено, що за травень йому було нараховано заробітну плату - 1 190, 00 грн., за червень 2020 - 1 190, 00 грн., за липень 1 403, 64 грн. (т. 2, а.с. 11, 30) Відповідно до частини другої статті 60 КЗпП України на час загрози поширення епідемії, пандемії та/або на час загрози військового, техногенного, природного чи іншого характеру умова про дистанційну (надомну) роботу та гнучкий режим робочого часу може встановлюватися у наказі (розпорядженні) власника або уповноваженого ним органу без обов`язкового укладення у письмовій формі трудового договору про дистанційну (надомну) роботу. Для уникнення поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в Україні активно вживаються обмежувальні заходи відповідно до Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87, постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) від 17 березня 2020 року № 530-IX", Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX, якими роботодавцям надано можливість змінювати істотні умови праці своїх підлеглих шляхом надання можливості працювати дистанційно. Переведення працівників на надомну, дистанційну роботу - зміна істотних умов праці. У частині третій ст. 32 КЗпП України передбачено, що на роботодавця покладено обов`язок попередити працівника щонайменше за 2 місяці про наступні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов праці. Водночас відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)від 17 березня 2020 року № 530-IX» на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) роботодавець МОЖЕ доручити працівникові, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, виконувати протягом певного періоду роботу, визначену трудовим договором, вдома, а також надавати працівнику, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, за його згодою відпустку. Так, судом було встановлено, що з 01.04.2020 року ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було переведено на дистанційний режим роботи. Позивач продовжував виконувати свої посадові обов`язки дистанційно (вдома), що ним було підтверджено у судовому засіданні та що також підтверджується нарахованою йому заробітною платою. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати матеріали справи не містять, як не містять у собі і наказ відповідно до якого щодо позивача застосовано відпустку без збереження заробітної плати. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконними дії відповідача щодо надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати та скасування наказу про застосування до позивача такої відпустки суд вважає безпідставними. 26 червня 2020 року Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було видано Наказ №39-ВК про виробничу необхідність, яким наказано приступити до своїх посадових обов`язків [PERSON] , начальнику відділу проектування, з 01.07.2020 з 08.30 до 10.30 щоденно (крім вихідних). (т. 1, а.с. 34, 113) Посилання позивача на незаконність зазначеного наказу суд вважає безпідставним, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) від 17 березня 2020 року № 530-IX» передбачено право роботодавця змінювати умови праці, в тому числі на працю вдома, а отже вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Вказаний наказ №39-ВК було направлено 26 червня 2020 року рекомендованим листом [PERSON] , а також повідомлено про Наказ Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» телефонним дзвінком. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивач про зазначений наказ дізнався 01.07.2020 року, оскільки 01.07.2020 року перебував на підприємстві після 17 год., однак відмовився ставити свій підпис про ознайомлення про що свідчить Акт про відмову [PERSON] від проставлення підпису про ознайомлення з наказом від 01 липня 2020 року. (т. 1, а.с. 114) Факт перебування на підприємстві 01.07.2020 року не заперечував і сам позивач по справі, однак зазначив, що перебував на підприємстві вже після закінчення робочого часу, а отже не міг підписувати будь-яких документів. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що робочий час підприємства з 08.00 год. до 17.00 год., то суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на відмову позивача від підписання Акту, оскільки позивач перебував на підприємстві у неробочий час. А отже, суд не приймає доводи представника відповідача про те, що про існування Наказу №39-ВК від 26.06.2020 року позивачу стало відомо 01.07.2020 року. Так, Наказом №39-ВК про виробничу необхідність було наказано приступити до своїх посадових обов`язків [PERSON] , начальнику відділу проектування, з 01.07.2020 з 08.30 до 10.30 щоденно (крім вихідних). 01 липня 2020 року [PERSON] на роботу, у визначений час (з 08.30 до 10.30) не з`явився. 01 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] -директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко Д.М. повідомив, що [PERSON] з 08.30 до 16.00 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 01 липня 2020 року та попросив дозволу на створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника. (т. 1, а.с. 116) 01 липня 2020 року Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було видано Наказ №18-2020 про створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці. (т. 1, а.с. 35, 117) На виконання Наказу №18-2020 від 01 липня 2020 року було складено Акт №1 про відсутність на робочому місці начальника відділу проектування [PERSON] . Згідно Акту, будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні, у телефонній розмові з директором [PERSON] . [PERSON] обіцяв з`явитися, однак до часу складання акту (16 год.55 хв.) так і не з`явився. (т. 1, а.с. 36, 118) Оскільки [PERSON] був відсутній на роботі 01 липня 2020 року без поважних причин, до роботи не приступив, ознайомився з наказом №39-ВК від 26 червня 2020 року та відмовився ставити підпис про ознайомлення та відмовився надавати письмові пояснення своєї відсутності на робочому місці протягом робочого часу підприємства, то Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] було видано Наказ №40-ВК від 01 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , яким: визнано для [PERSON] , начальника відділу проектування, день відсутності 01 липня 2020 року, прогулом без поважних причин; оголосити догану [PERSON] - начальнику відділу проектування; позначити в табелі обліку використання робочого часу зазначені дні відсутності [PERSON] як прогул. (т. 1, а.с. 119) [PERSON] відмовився ознайомлюватися із Наказом №40- ВК від 01 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , про що було складено відповідний Акт від 01 липня 2020 року. (т. 1, а.с. 120) 2 липня 2020 року (четвер) [PERSON] на роботу знову не з`явився. 2 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] - директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко Д.М. повідомив, що [PERSON] з 08.00 до 16.55 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 02 липня 2020 року та надання дозволу на створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника. (т. 1, а.с. 121) 2 липня 2020 року Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» було видано Наказ №19-2020 про створення комісії для з`ясування причин відсутності працівника на робочому місці. (т.1, а.с. 37, 122) На виконання Наказу №19-2020 від 02 липня 2020 року було складено Акт №2 про відсутність на робочому місці начальника відділу програмування [PERSON] . Згідно Акту, будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. (т. 1, а.с. 38, 123) 3 липня 2020 року (п`ятниця) [PERSON] на роботу знову не з`явився. 3 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] - директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко Д.М. повідомив, що [PERSON] з 08.00 до 15.55 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 03 липня 2020 року та попросив комісію, створену з дозволу Директора для з`ясувати причин відсутності працівника. (т. 1, а.с. 124) 03 липня 2020 року було складено Акт №3 про відсутність на робочому місці начальника відділу проектування [PERSON] . Згідно Акту, будь- які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. (т. 1, а.с. 39, 125) Позивач в судовому засіданні зазначив, що у вказані дні він не міг з`явитися на роботу, оскільки йому не було відомо про наказ №39-ВК від 26 червня 2020 року, копію наказу ним було отримано поштою лише 04.07.2020 року. Дійсно, як вбачається з Довідки Укрпошти від 04.07.2020 року, рекомендовані листи № 6107208520130, № 6107208516524, № 6107208519817, № 6107208519566 [PERSON] , отримав 04.07.2020 року особисто у відділенні зв`язку 61039. (т. 1, а.с. 40) Отже, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] отримав наказ №39-ВК від 26 червня 2020 року про відкликання його з дистанційного режиму роботи та з вимогою приступити до роботи у визначений час лише 04.07.2020 року (субота), то робочі дні 01.07.2020 року, 02.07.2020 року, 03.07.2020 року, у які він був відсутній на роботі, не можуть вважатися днями прогулу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наказ №40-ВК від 01 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , яким: визнано для [PERSON] , начальника відділу проектування, день відсутності 01 липня 2020 року, прогулом без поважних причин; оголошено догану [PERSON] - начальнику відділу проектування; позначено в табелі обліку використання робочого часу зазначені дні відсутності [PERSON] як прогул - є незаконним, та таким, який винесено з порушенням діючого законодавства, та є таким, що підлягає скасуванню, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позивач у судовому засіданні пояснив, що у неділю 05.07.2020 р. він електронною поштою повідомив директора ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» [PERSON] , що через об`єктивні причини (зайнятість за основним місцем роботи) [PERSON] прибуде на підприємство, але одразу після того, як завершить справи за основним місцем роботи - після опівдня. (т. 1, а.с. 41) 06 липня 2020 року (понеділок) [PERSON] у визначені часи графіку роботи - на роботу не з`явився. 06 липня 2020 року від безпосереднього керівника [PERSON] - директора технічного - Кузьменко Д.М. на ім`я директора ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] поступила Доповідна записка, в якій Кузьменко ДМ. повідомив, що [PERSON] з 08.30 до 10.30 не з`явився на робочому місці та не відпрацював 2 години робочого часу 06 липня 2020 року та попросив комісію, створену з дозволу Директора для з`ясувати причин відсутності працівника. (т. 1, а.с. 126) 06 липня 2020 року було складено Акт №4 про відсутність на робочому місці начальника відділу проектування [PERSON] . Згідно Акту, будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. (т. 1, а.с. 46, 127) Оскільки [PERSON] був відсутній на роботі 01 липня 2020 року, 02 липня 2020 року, 03 липня 2020 року та 06 липня 2020 року без поважних причин, відмовився надавати письмові пояснення своєї відсутності на робочому місці протягом робочого часу підприємства, до роботи не приступив, то Директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» [PERSON] було видано Наказ №41-ВК від 06 липня 2020 року про дисциплінарне стягнення на [PERSON] , яким: визнано для [PERSON] , начальника відділу проектування, дні відсутності 01 липня 2020 року, 02 липня 2020 року, 03 липня 2020 року та 06 липня 2020 року, прогулами без поважних причин; позначити в табелі обліку використання робочого часу зазначені дні відсутності [PERSON] як прогули. Застосувати до [PERSON] за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. (т. 1, а.с. 128, 129-130) Наказом №42-ВК від 06 липня 2020 року, про припинення трудового договору (контракту), [PERSON] було звільнено за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення став Наказ про накладення дисциплінарного стягнення №41-ВК від 06 липня 2020 року. (т. 1, а.с. 45, 131) Від підписання зазначених наказів №41-ВК від 06 липня 2020 року та №42-ВК від 06 липня 2020 року [PERSON] відмовився, про що було складено відповідні акти від 06.07.2020 року. (т. 1, а.с. 132, 133) Відповідно до статті 9 Конституції Україничинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII. Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Відповідно до частини 1 статті 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Частиною першою статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП власник має право розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником прогулу без поважних причин. Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням та здійснюється з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Прогулом вважається відсутність працівника на роботі як протягом всього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, в тому числі залишення роботи до закінчення строку трудового договору (пункт 24 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Пунктом 22 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 (надалі також - Постанова № 9) передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами З, 4. 7, 8 ст.40 п.І ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Виходячи з цих роз`яснень Верховного суду України поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров`я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. Тобто загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов`язків. Відповідно до постанови Верховного Суду від 11.03.2020 р. у справі № 459/2618/17 причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо з`явленню перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунені самим працівником. Зокрема, до них належать до яких відносяться: - пожежа, повінь (інші стихійні лиха); - аварії або простій на транспорті; - виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, які постраждали від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); - догляд за членом сім`ї. який несподівано захворів; - відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; - відсутність за станом здоров`я. При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров`я може підтверджуватися не лише листком непрацездатності, але й довідкою медичної установи, показаннями свідків або іншими доказами (ухвала ВСУ від 31.10.2002 р. у справі № 6-10006кс02). Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Відповідна правова позиція викладена також Верховним Судом у справах №761/39962/16-ц від 11.07.2019 року; №302/836/17 від 14.01.2019 року. Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі, з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2801цс15. Судом було встановлено, що дійсно 06.07.2020 року [PERSON] у встановлений робочий час на роботу не з`явився, внаслідок чого до нього було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул без поважних причин. В свою чергу судом також було встановлено, що про неможливість приступити до роботи у визначений час [PERSON] повідомив керівника підприємства. Відповідно до встановленого графіку роботи [PERSON] , тривалість його робочого дня складає 2 години на день. Позивач 06.07.2020 року з`явився на роботу, однак о 15 годині, за дві години до закінчення робочого часу. За таких обставин, враховуючи тяжкість вчиненого проступку, відсутність будь-яких інших дисциплінарних стягнень у позивача, суд приходить до висновку, що наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Залізничавтоматика» № 41-ВК та № 42-ВК, на підставі яких позивача було звільнено з роботи, є такими, що винесені з порушенням вимог діючого законодавства та підлягають скасуванню, а отже вимоги в цій частині, а також в частині вимог про поновлення на роботі обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. В свою чергу, реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Так, згідно до ст. ст. 233, 234 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний умісті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»). Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав. Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду розпочався з року, тобто з дня коли позивач дізнався про його звільнення та отримав наказ про звільнення. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач посилається на встановленні обмеження пов`язані з карантином. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року у Кодексі адміністративного судочинства України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ VI "Прикінцеві положення" доповнити пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)". Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 у Кодексі адміністративного судочинства України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436): розділ VI "Прикінцеві положення" доповнити пунктом 3 такого змісту: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до прикінцевих та перехідних положень зазначеного закону, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч зазначеним положенням закону, позивач не надав доказів того, що не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку визначеного законом, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права при звільненні. Що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 29 липня 2020 року у справі №524/1424/18. Крім того, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними і також не підлягають задоволенню, їх вирішення відповідно до ст. 235 КЗпП України залежить від того, чи будуть задоволені вимоги щодо незаконності звільнення та поновлення на роботі, а тому також не підлягають задоволенню. Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивач просив суд: 1. Визнати незаконним наказ TOB «НВП «Залізничавтоматика» про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 06.07.2020 р. № 41-ВК та скасувати оголошену йому цим наказом догану. 2. Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» 06.07.2020 р. № 42-ВК «Про припинення трудового договору (контракту)» та скасувати його. 3. Поновити позивача на роботі на посаді начальника відділу проектування за сумісництвом на 0,25 ставки на ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» (код ЄДРПОУ 30655683). 4. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2020 р. до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить орієнтовно 7 875, 40 грн. 5. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 275, 62 грн. 6. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 1 969, 80 грн., з яких судовий збір 1 680, 00 грн. та інші витрати 16, 80 грн. 7. Визнати незаконними дії відповідача щодо надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати з 01.04.2020 року без згоди позивача та скасувати наказ, яким щодо позивача застосовано відпустку без збереження заробітної плати. 8. Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» від 26.06.2020 року № 39-ВК «Про виробничу необхідність» та скасувати його». 9. Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 01.07.2020 року № 40-ВК та скасувати оголошену позивачу цим наказом догану». 10. Визнати, що режим робочого часу [PERSON] на ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування відповідає гнучкому режиму робочого часу, який передбачає змінний час, протягом якого працівник на власний розсуд визначає періоди роботи в межах встановленої норми тривалості робочого часу. Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору позивачі у справі про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже за вимоги про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі позивач звільнений від сплати судового збору. Позовна заява [PERSON] поєднує у собі вимоги майнового характеру - а саме: -Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Та чотири вимоги немайнового характеру: -Визнати незаконними дії відповідача щодо надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати з 01.04.2020 року без згоди позивача та скасувати наказ, яким щодо позивача застосовано відпустку без збереження заробітної плати. -Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» від 26.06.2020 року № 39-ВК «Про виробничу необхідність» та скасувати його». -Визнати незаконним наказ ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності від 01.07.2020 року № 40-ВК та скасувати оголошену позивачу цим наказом догану». -Визнати, що режим робочого часу [PERSON] на ТОВ «НВП «Залізничавтоматика» на посаді начальника відділу проектування відповідає гнучкому режиму робочого часу, який передбачає змінний час, протягом якого працівник на власний розсуд визначає періоди роботи в межах встановленої норми тривалості робочого часу. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на момент звернення до суду з позовом 840, 80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Як вбачається із положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (на момент звернення до суду з позовом 840, 80 грн.) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (на момент звернення до суду з позовом 10 510, 00 грн.). Так, загальна ціна позову за вимоги майнового характеру - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди становить - 22 251, 02 грн. Отже судовий збір за вимоги майнового характеру, а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди становить 840, 80 грн. Судовий збір за чотири вимоги немайнового характеру становить по 840, 80 грн. за кожну та в загальному розмірі - 3 363, 20 грн. Отже, загальна сума судового збору становить 4 204, 00 грн. При зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 680, 00 грн. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі, суд приходить до висновку, що сплачений судовий збір залишається за позивачем по справі та додатково на користь держави з позивача підлягає стягненню не доплачений ним судовий збір у розмірі 2 524, 00 грн. (загальна сума судового збору 4 204, 00 грн. - сума судового збору сплаченого позивачем 1 680, 00 грн. = 2 524, 00 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: approved