Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

21.06.2016 року позивач звернулась до суду\~з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 15.10.2012 р. нею було здійснено Пропозицію (оферту) № 002-28089-151012 на умовах, визначених в Пропозиції та відповідно до правил надання послуг при здійсненні кредитування у ПАТ «Дельта Банк» затверджених рішенням Ради Директорів [PERSON] 18.07.2012 р. протокол № 392 і тарифів банку, які є невідємною частиною пропозиції укласти з нею Договір про надання кредиту на купівлю товару (послуг) та прийняття цього товару в заставу банку відповідно до ч. 5 п.1.1. Заяви: на придбання Товарів (послуг), визначених у ч.6 Пропозиції у субєкта господарювання, зазначеного в ч.3 Пропозиції; на оплату комісії [PERSON] за надання кредиту, визначеної у п.2.6. ч.2 Пропозиції; на оплату страхового платежу у розмірі, визначеному в п. 4.5 ч.4 Пропозиції на рахунок страховика, зазначений в п. 4.2. ч.4 Пропозиції. Відповідно до ч.5 п.1 Кредитний договір складається із заяви-пропозиції, Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів [PERSON] від 20.03.2013 р. протокол № 14 і [PERSON], а також Додатку до Заяви. Таким чином, відповідно до ч.5 п.1.1. в рамках Договору їй надано споживчий кредит на придбання товарів у субєкта господарювання. Згідно з п.2.1. частини 2 сума кредиту становить 5284,32 грн., з них: 4848 грн. сума на придбання товару; 436,32 грн. страховий платіж по Договору страхування; сплата комісії за надання кредиту за умовами п.2.6 ч.2 строком 37 місяців зі сплатою фіксованої ставки 0,01 річних; розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: перші 6 місяців 0.00%; починаючи з 7-го місяця 1,40 % щомісячно. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення своїх споживчих прав вбачає в наступному. 1) Порушення норм встановлених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставини, зазначені в ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Працівники банку позивача з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом короткого часу, після чого позивачу було вручено кредитний договір з додатками до нього, які вона, не володіючи спеціальними знаннями в галузі права, підписала, сподіваючись на добросовісність та професійність працівників [PERSON]. Посилаючись на вищевикладені норми права, [PERSON] вважає, що відповідач скористався її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема не надав позивачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Крім того, відповідно до п 2.3 частини 5 Заяви передбачено, що підписанням Позичальником Пропозиції останній був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України. Позивач посилається на п. 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, [PERSON] зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією та зазначає, що будь-яку довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією встановленою, відповідно до ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позивач не отримувала. Також ця інформація не доводилася в усній формі. Позичальником отримано лише примірник Кредитного Договору в оригіналі, з Додатком №1, про що свідчить підпис останнього в кінці Кредитного договору. Проте підпис, на думку позивача, не свідчить про отримання ним повної інформації про умови кредитування. Таким чином, позивач вважає, що відповідач проігнорував вищезазначені вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач посилається на відсутність можливості детально ознайомитися з Кредитним договором за такий короткий строк. Крім цього, працівник банку не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору позивачу роз'яснено та спонукав підписати договір швидше. Договір містить умови, що регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не стикалась. Вона не мала можливості об'єктивно оцінити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які отримає в результаті підписання даної угоди. Крім того, позивач посилається на положення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким прямо заборонено у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Зазначила, що не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а й не могла це зробити фізично, через дрібний шрифт Кредитного договору. Посилається на п.1 ст. 230 ЦК України, щодо визнання недійсним правочину внаслідок навмисного введення іншою стороною в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 2) Порушення норм, встановлених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.2.1. частини 2 сума кредиту становить 5284,32 грн., з них: 4848 грн. сума на придбання товару; 436,32 грн. страховий платіж до Договору страхування; сплата комісії за надання кредиту за умовами п.2.6 ч.2 строком 37 місяців зі сплатою фіксованої ставки 0,01 річних; розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: перші 6 місяців 0.00%; починаючи з 7-го місяця 1,40 % щомісячно. Відповідно до п. 6.14.2 Правил плата за обслуговування кредитної заборгованості нараховується банком щомісячно в останній робочий день місяця, починаючи з дня надання Кредиту, на повну суму Кредиту, наданого Клієнту, незалежно від фактичної кількості днів користування Кредитом в періоді нарахування. Періодом нарахування вважається календарний місяць, який обчислюється з дня, що відповідає даті укладення Договору, в поточному місяці по день, який припадає на дату, відповідну даті укладення Договору, в наступному місяці. Такі умови договору, на думку позивача, суперечать положенням ч.5 ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливими, оскільки відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття плати споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору ). Таким чином, позивач вважає незаконним встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, а тому встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості є незаконними. Даний кредитний договір був типовим і в банку пояснили, що, якщо вона не погоджується на послуги добровільного страхування, кредит не отримає, а тому вважає, що дана умова є навязаною та несправедливою. 3) Порушення норм встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 [PERSON] України «Про захист персональних даних» Відповідно до правил банківського обслуговування, а саме п. 2.13.18 Банк має право, а Клієнт повідомлений та надає свою згоду (дозвіл) [PERSON] на обробку персональних даних Клієнта, що включає в себе дії [PERSON] по збору, реєстрації, накопиченню, зберіганню, адаптуванню, зміні, поновленню, поширенню (розповсюдженню, реалізації, передачі), використанню, знеособленню та знищенню будь-яких персональних даних Клієнта. Позивач вважає, що пункти 2.13.18 та 2.13.19.2. договору є незаконним та суперечить абз. 5, 11 п.2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позбавляє її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, а отже, є підставою для визнання такого пункту недійсним. 4) Порушення норм встановлених п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Позивач вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбачене п. 18.1. кредитного договору, є порушенням ч.1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також даний пункт не узгоджується із положеннями п.14 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», зокрема проте, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, оспорюваний пункт є недійсним. Позивач у судове засідання не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Представником позивача до позову додано заяву про розгляд справи за їх відсутності /а.с. 16/. Представник відповідача в судове засідання також повторно не прибув, подавши клопотання про відкладення розгляду справи. В судовому засіданні 13.09.2016 р. був присутній, давав пояснення по суті спору, подав письмові заперечення, просив у задоволенні позову відмовити. Крім того, подав клопотання про застосування позовної давності /а.с. 42/. Представник третьої особи в судове засідання також не прибув, поштою подав клопотання про розгляд справи без його участі /а.с. 51/. За таких обставин, з урахуванням вимог ст. 169 ЦПК України, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні, з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.10.2012 року між сторонами укладено кредитний договір № 002-28089-151012 про надання кредиту на купівлю товару (послуг) та прийняття цього товару в заставу банку, який складається з заяви /а.с. 10/ та Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк» /а.с. 12/ Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. У договорах за участю фізичної особи-споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст. 1054 ЦК України).\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. З матеріалів справи вбачається, що документи, які складають договір надруковано розміром шрифту, що доступний для візуального сприйняття, містить повну інформацію про додаткові витрати позичальника, які повязані з отриманням та обслуговуванням кредиту, а також підтвердження ознайомлення позичальника з усією необхідною інформацією. Договір містить особистий підпис позивача, що спростовує її посилання на нібито ненадання повної інформації про умови кредитування та його сукупну вартість. Разом з тим, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин примусу до укладання договору, або монопольного становища позикодавця, що виключало би вільне волевиявлення позичальника під час укладання договору. Фізична нездатність позивача ознайомитись зі змістом договору через розмір використаного шрифту також не доведена позивачем. Наявність обставин, які позивачем сприймались як перешкода для ознайомлення з текстом, включаючи відсутність необхідних знань для розуміння спеціальних термінів або норм чинного законодавства, могли бути підставою для відмови від укладання договору або залучення позичальником для консультацій на власний розсуд будь-яких осіб, яким він довіряє. Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальновідомий принцип диспозитивності цивільно-правових угод є підставою для висновку, що позивач мав можливість відмовитись від укладання кредитного договору. Послуги банківського кредитування в Україні є настільки поширеними, що виключають сумнів у можливості обрати альтернативного позикодавця. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право споживача (позичальника) протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Таким чином, законом передбачено достатній строк для ознайомлення зі змістом кредитного договору та оцінки його умов, з можливістю відмови від укладеного договору без надмірних негативних економічних наслідків для позичальника. Позивач не скористалася таким правом, а звернувся до суду через значний проміжок часу після отримання кредитних коштів, якими розпорядилася на власний розсуд. Умови спірного договору як у частині надання кредиту, так і в частині страхування позичальника не є такими, що створюють дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача. За таких обставин, підстави для визнання їх несправедливості відсутні. Посилання позивача на неправомірність включення до умов кредитного договору положень про сплату комісії на користь банку за обслуговування кредиту є необґрунтованим, оскільки викладені у п. 2.5 спірного договору умови про сплату комісії не суперечать чинному законодавству. Така комісія не є винагородою банку за вчинення дій на власну користь, оскільки взагалі не повязана безпосередньо з будь-якими діями банку, що вчиняються виключно у власних інтересах, а є окремою додатковою формою оплати послуги з надання кредиту, тобто послуги, наданої позичальнику. [PERSON] посилань позивача на невідповідності правил банківського обслуговування, а саме п. 2.13.18 спірного договору нормам абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 [PERSON] України «Про захист персональних даних», суд зазначає наступне. Відповідно до правил банківського обслуговування, а саме п. 2.13.18 позичальник надає [PERSON] безвідкличну та безумовну згоду, а Банк відповідно до цього Договору набуває право розкривати (передати) будь-яку всю інформацію стосовно Позичальника, його фінансового стану, умов цього Договору. Інформація, що підлягає розкриттю у випадках, розкривається (передається) [PERSON] в обсязі, необхідному для досягнення цілей, у відповідності для яких вона передається. Таким чином, підписанням даного Договору позивач надав згоду на використання інформації щодо себе у визначеному сторонами порядку. Згідно ст. 32 Конституції України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода субєкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Відповідно до п. 5, 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», особа має право пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних та відкликати згоду на обробку персональних даних. Суду не надано доказів предявлення позивачем такої вимоги на адресу банку. Крім того, слід врахувати, що законом передбачено право субєкта персональних даних предявити саме вмотивовану вимогу. Будь-яких аргументованих мотивів своєї вимоги позивачем не наведено. В той же час, законом не встановлено кореспондуючий обовязок користувача персональних даних припинити їх використання після отримання такої вимоги. Крім того, відповідно до ст. 25 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обмеження дії статей 6, 7 і 8 цього Закону може здійснюватися у випадках, передбачених законом, наскільки це необхідно у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, економічного добробуту або захисту прав і свобод субєктів персональних даних чи інших осіб. Отже, права субєкта персональних даних, встановлені ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» не є абсолютними, а їх реалізація має бути узгоджена з правами та інтересами інших учасників правовідносин. Таким чином, системний аналіз норм Закону України «Про захист персональних даних» є підставою для висновку, що умови правил банківського обслуговування, а саме п. 2.13.18 спірного договору про використання відповідачем персональних даних позивача є такими, що не суперечать закону. Згідно ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» окремими підставами для обробки персональних даних, зокрема, є: згода субєкта персональних даних на обробку його персональних даних; укладення та виконання правочину, стороною якого є субєкт персональних даних або який укладено на користь субєкта персональних даних. Сама природа фінансових послуг у цивілізованому суспільстві є такою, що виключає можливість їх існування без ідентифікації особи, а отже використання її персональних даних. Підписанням договору позичальник погодився на певний порядок та мету використання його персональних даних, що є частиною умов надання кредиту. Правилами банківського обслуговування, а саме п. 2.13.18, що є частиною спірного договору, детально регламентовано можливі підстави та спосіб використання інформації про позичальника, що узгоджується з правами кредитора, передбаченими цивільним законодавством України (зокрема ст. ст. 517, 1078). Натомість обмеження банку у використанні такої інформації автоматично призведе до порушення його прав та інтересів, а також інтересів широкого кола інших осіб (державні органи, корпоративні фінансові інституції, контрагенти банку, тощо). Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. [PERSON] посилань позивача на невідповідність п.18.1 Правил банківського обслуговування нормам Порушення норм п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», суд зазначає наступне. З наданого тексту Правил банківського обслуговування вбачається, що п. 18.1 встановлено порядок вирішення спорів (третейське застереження), згідно якого всі спори, які виникають при виконанні даного договору чи у звязку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення або визнання недійсним, вирішуються Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» Сторони також домовились про порядок визначення складу суду. Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладання кредитного договору [PERSON] України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Разом з тим, суд зазначає, що будь-який спір, що випливає з даного договору, якщо він ініційований банком, не підпадає під вищезазначені обмеження, оскільки банк не є споживачем. Отже, захист інтересів банку не повязаний із захистом прав споживача і може бути предметом розгляду в третейському суді. За наявності спору щодо захисту прав позичальника як споживача, його інтереси захищені п. 18.2 оскаржуваних Правил банківського обслуговування, яким встановлено: «У випадку настання обставин, що процесуально унеможливлюють судовий захист прав і законних інтересів Сторін у порядку, визначеному п. 18.1 цих Правил, або у випадку, якщо конкретний Продукт [PERSON], на реалізацію якого сторонами укладається відповідний Договір за Продуктом [PERSON], не передбачає третейський порядок розгляду судових спорів, то судовий захист прав і законних інтересів Сторін здійснюється в порядку, передбаченому в Україні чинним законодавством». Таким чином, умовами п. 18.1 та 18.2 Правил дотримано баланс, який виключає порушення прав позивача, як споживача, і підстави для визнання п. 18.1 недійсним відсутні. Включення до тексту кредитного договору умов про страхування життя та здоровя позичальника також не суперечить чинному законодавству. Доказів на підтвердження відсутності вільної згоди позивача на такі умови або обмежень у виборі контрагентів, суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про безпідставність позову. За таких обставин, клопотання відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Позивач звільнена від сплати судового збору в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». У звязку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на державу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed