Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

В лютому 2021 року представник позивача в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю "Новоукраїнське" про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі та скасування державної реєстрації права оренди. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що [PERSON] , спадкодавцем, 05.12.2016 у с. Помічна Новоукраїнського району Кіровоградської області складено та посвідчено заповіт на ім`я [PERSON] . Даний заповіт зареєстровано в реєстрі за № 37. До складу спадкового майна ввійшла земельна ділянка, яка розташована на території Помічнянської сільської ради розміром 4,01 га з кадастровим номером 3524084800:02:002:0600, що належала останньому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 327921. Спадкодавець помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідач 1 по справі - [PERSON] звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області із позовною заявою про визнання заповіту від 05.12.2016 недійсним. Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.02.2018 у справі № 396/1116/17 у задоволенні позовних вимог відповідача-1 відмовлено у повному обсязі. Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10.05.2018 рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області скасовано, а заповіт від 05.12.2016 року визнано недійсним. Постановою Верховного Суду від 10.07.2019 касаційну каргу задоволено частково, постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10.05.2018 скасовано, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.02.2018 залишено в силі. Крім того, відповідачем-1 подано іншу позовну заяву до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області про встановлення факту родинних відносин між останнім (рівень спорідненості - син та батько) і Спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку. Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25.07.2018 у справі №396/1124/18 позовні вимоги задоволено, встановлено факт родинних відносин та визнано за відповідачем-1 в порядку спадкування за заповітом право власності на спірну земельну ділянку. Однак, постановою Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 вищевказане рішення суду у даній справі скасовано та у задоволенні позову Відповідача-1 відмовлено у повному обсязі. Позивач 10.11.2020 звернулась до приватного нотаріуса Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку. Однак, постановою приватного нотаріуса від 10.11.2020 № 13 у задоволенні такої заяви останній відмовлено у зв`язку з тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку відповідачем-1 08.11.2018 року зареєстровано право власності, номер запису про право власності 28914108. Крім цього, згідно із актуальною інформацією про державну реєстрації іншого речового права на дану земельну ділянку 08.11.2018 зареєстровано право оренди за ТОВ «Новоукраїнське» строком дії до 15.11.2034. Номер запису про інше речове право - 28914654. Після цього, позивачем подано заяву від 02.12.2020 до державного реєстратора Помічнянської міської ради Добровеличківського району Кіровоградської області про скасування державної реєстрації прав відповідача-1 на спірну земельну ділянку. Однак, рішенням від 07.12.2020 за № 55535941 у такій державній реєстрації позивачу відмовлено, у зв`язку з тим, що на вказану земельну ділянку зареєстровано право оренди, запис про речове право - 28914654. В обгрунтування вказаного рішення, державний реєстратор послалася на норму ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тому, у позивача виникла необхідність звернення до суду із позовною заяву для захисту своїх прав. Ухвалою від 05.02.2021 року відкрито загальне прозовне проваження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. 24.03.2021 року через канцелярію суду від відповідача 2 - ТОВ «Новоукраїнське» подано відзив, відповідно до якого представник просив відмовити в задоволенні позову. Свій відзив мотивував тим, що Товариство не має ніякого юридичного та фактичного відношення щодо визнання права власності на земельну ділянку площею 4,0075 га кадастровий номер 3524084800:02:002:0600, оскільки спір з приводу такого права існує між позивачкою та відповідачем 1 з моменту смерті [PERSON] ( [INFO] ), Товариство на право власності на спірну ділянку не претендує. Щодо вимоги про визнання недійсною додаткову угоду від 04.12.2018 року до договору оренди спірної земельної ділянки укладену між відповідачем 1 та Товариством, що тягне за собою скасування державної реєстрації цієї угоди у Державному реєстрі речового права на нерухоме майно, Товариство вважає, що діяло в межах чинного законодавства. Право оренди є похідним від права власності, а оскільки вимоги щодо визнання права власності не стосується Товариства, а вимоги про визнання додаткової угоди укладені між - відповідачем 1 та Товариством недійсною та скасування реєстрації цієї угоди є похідним права власності і можуть бути розглянуті судом, лише вразі задоволення вимог щодо права власності, які стосуються лише відповідача 1. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач 1 [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Відзив до суду не подано. Представник відповідача 1 [PERSON] - адвокат Данилюк Н.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вважає, що позовні вимоги не підлягає судовому захисту, представник позивача - представник неповнолітньої особи немає право на укладення договорів, є неналежним позивачем. Відповідач також неналежний, оскільки родинні відносини апеляційним судом скасовані, може бути лише територіальна громада, до участі у справі не залучений реєстратор в якості третьої особи. Представник відповідача 2 ТОВ «Новоукраїнське» - адвокат Дейкун О.І. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, вважає, що позовні вимоги за №1 та 2 немають відношення до них як до відповідача, не мають заперечень щодо права власності та не претендують на земельну ділянку, вважає, що передчасно заявлений позов до відповідача 2. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.02.2017 року серії [NUMBER] (а.с.22). Покійним [PERSON] за час життя складено заповіт від 05.12.2016 року (а.с.21), яким він заповів належну йому земельну ділянку, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600, [PERSON] , [INFO] ..Відповідно до інформаційної довідки із Спадкового реєстру, що міститься в копії спадкової справи №41/2017 вищевказаний заповіт, який посвідчений Помічнянською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області зареєстрований за №37, номер у спадковому реєстрі 59978069, є чинний та видано його дублікат, що має силу оригіналу зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №24, номер у спадковому реєстрі 61232103, що є також чинний (а.с.163-164). Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.02.2018 у справі № 396/1116/17 у задоволенні позовних вимог Відповідача-1 до [PERSON] про визнання заповіту складеного 05.12.2016 року [PERSON] на користь [PERSON] недійсним - відмовлено (а.с.37-43). Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10.05.2018 рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.02.2018 року скасовано, а заповіт від 05.12.2016 року, який складено в с.Помічна Новоукраїнського району Кіровоградської області від імені [PERSON] , посвідченого секретарем Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та заереєстрованого в реєстрі за №37 - визнано недійсним (а.с.44-48). Постановою Верховного Суду від 10.07.2019 касаційну каргу задоволено частково, постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 10.05.2018 скасовано, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.02.2018 залишено в силі (а.с.49-58). Крім того, відповідач 1 звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25.07.2018 року позовні вимоги задоволено (а.с.59-62). Постановою Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 року рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25.07.2018 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до Помічнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Українська Н.М. про встановлення факту родинних відносин та визнання права вланості на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом відмовлено (а.с.63-68). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] після ухвалення рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25.07.2018 року по цивільній справі 396/1124/18 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом за [PERSON] , звернувся до реєстратора та зареєстрував за собою 08.11.2018 року право власності на спірну земельну ділянку кадастровий номер 3524084800:02:002:0600, а також уклав та зареєстрував додаткову угоду до договіра оренди на спірну земельну ділянку з орендарем ТОВ «Новоукраїнське», строк дії договору - 15.11.2034 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25-26) та Додатковою угодою від 04.12.2018 року про внесення змін до договору оренди земельної ділянки №352400004003979 від 21.12.2012 року, укладеною між [PERSON] та ТОВ «Новоукраїнське», якою [PERSON] передав ТОВ «Новоукраїнське» в оренду спірну земельну ділянку площею 4,0075 га кадастровий номер 3524084800:02:002:0600 на термін до 15.11.2034 року (а.с.100-102). Позивачем подано заяву від 02.12.2020 до державного реєстратора Помічнянської міської ради Добровеличківського району Кіровоградської області про скасування державної реєстрації прав відповідача-1 на спірну земельну ділянку. Однак, рішенням від 07.12.2020 за № 55535941 у такій державній реєстрації позивачу відмовлено, у зв`язку з тим, що на вказану земельну ділянку зареєстровано право оренди, запис про речове право - 28914654. В обгрунтування вказаного рішення, державний реєстратор послалася на норму ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (а.с.23). Постановою приватного нотаріуса Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області №13 від 10.11.2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 4,0075 га, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600. Відповідно до копії спадкової справи №41/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.132-175) з заявами про прийняття спадщини, у встановлений законом строк, звернулися [PERSON] , на яку складений чинний заповіт та [PERSON] , який отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.11.2018 року після смерті [PERSON] на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на вклад на суму 40852,01 грн з відповідними відсотками, що знаходиться на рахунку АКБ «Індустріалбанк». Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Тобто право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 статті 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо за це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до заповіту від 05.12.2016 року зареєстрованого в реєстрі за №37 та на який видано дублікат зареєстрований за №24, який чинний на час розгляду справи, спадкодавець [PERSON] заповів на користь позивача належну йому земельну ділянку, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600. Так, як позивач прийняла спадщину за заповітом після померлого [PERSON] , що підтверджено відомостями із спадкової справи №41/2017, заповіт складений спадкодавцем на користь позивача є чинним відповідно до постанови Верховного Суду від 10.07.2019 року, рішення суду по цивільній справі №396/1124/18 щодо встановлення факту родинних відносин спорідненості батько син та визнання права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку на момент розгляду справи є скасованим, тому за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на земельну ділянку площею 4,0075 гектара, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Щодо вимоги позивача про скасування державної реєстрації права приватної власності, яке зареєстроване на відповідача, то суд приходить до висновку, що вимога також підлягає задоволенню. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку загальною площею 4,0075 га, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25.07.2018 року в справі №396/1124/18 (а.с.25), яким визнано право власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , та яке на дату розгляду справи є скасоване постановою Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 року, яка набрала законної сили 11.02.2020 року. Згідно п.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ч.4 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Відповідно до п. 9 ч. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц(провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Отже на підставі постанови Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 року, яка набрала законної сили 11.02.2020 року та якою скасовано право власності на спірну земельну ділянку загальною площею 4,0075 га, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600за [PERSON] та яка має преюдиційне значення в даній справі, тобто скасоване рішення на підставі якого проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, то зазначене рішення державного реєстратора слід скасувати. Щодо позовних вимог визнання недійсною додаткової угоди від 04.12.2018 року укладену між [PERSON] та ТОВ «Новоукраїнське» та скасування державної реєстрації права оренди, суд зазначає наступне. Приписами статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. (ч.1 ст. 4 Закону України «Про оренду землі»). Аналогічна за змістом норма закріплена у ч.8 ст. 93 ЗК України, відповідно до якої орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Частинами 1,2 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. За змістом ч.1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. В судовому засіданні встановлено, що між спадкодавцем [PERSON] та ТОВ «Новоукраїнське» 27.11.2012 року був укладений договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,0075 га, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600, який згідно умов договору укладений на сім років (а.с.79-81). Як вище зазначалося відовідач 1 на підставі рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 25.07.2018 року в справі №396/1124/18 зареєстрував за собою в порядку спадкування право власності на спірну земельну ділянку та 04.12.2018 року уклав додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки №352400004003979 від 21.12.2012 року з орендарем ТОВ «Новоукраїнське». За умовами якої передав в оренду земельну ділянку загальною площею 4,0075 га, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600 на термін до 15.11.2034 року. Дана угода набрала чинності після підписання сторонами та державної реєстрації права оренди (а.с.100-102). Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1-3, 5,6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У абзаці 3 п.2 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частиною 2 статті 640 ЦК України встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч.5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі»). Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (ст.17 Закону України «Про оренду землі»). Згідно з актуальною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 08.11.2018 відповідачем-1 з ТОВ «Новоукраїнське» укладено додаткову угоду від 04.12.2018 про внесення змін до договору оренди землі від 21.12.2012, якою зареєстровано інше речове право, а саме право оренди за відповідачем-2 на спірну земельну ділянку. Строк дії іншого речового права до 15.11.2034, номер запису про інше речове право - 18914654 (а.с.25-26). Підставою для державної реєстрації є вищевказана додаткова угода. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Таким чином, на момент укладення додаткової угоди до договору оренди землі 04.12.2018 року про внесення змін до договору оренди землі від 21.12.2012, якою зареєстровано інше речове право, а саме право оренди за відповідачем-2 на спірну земельну ділянку, спірна земельна ділянка належала відповідачу на праві особистої приватної власності на підставі рішення суду від 25.07.2018 року в справі №396/1124/18, яке на момент укладення додаткової угоди було чинним, тому волевиявлення сторін, які уклалали зазначену угоду були наявні. Тому, підстава, на яку посилається представник позивача для визнання додаткової угоди недійсною, відсутність волеявиявлення позивача в момент укладення додаткової угоди, судом не приймається, оскільки позивач на момент укладення додаткової угоди не була власником спірної земельної ділянки, а власником був відповідач, який мав таке волевиявлення, що не заперечувалося сторонами, тому вимога про визнання недійною додаткову угоду від 04.12.2018 року укладену між [PERSON] та ТОВ «Новоукраїнське» не підлягає задоволенню, оскільки підстави, які б свідчили про її недійсність на момент укладення, відсутні. Відповідно до ч.3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Однак враховуючи, що на момент розгляду справи, відповідач не є власником спірної земельної ділянки, його право особистої власності в порядку спадкування скасовано постановою Кропивницького апеляційного суду від 11.02.2020 року, а позивач має право на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, який є чинним на день розгляду справи, та враховуючи, першу позовну вимогу позивача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку загальною площею 4,0075 га, кадастровий номер 3524084800:02:002:0600, яка суд вважає є доведеною та законною, а державна реєстрація іншого речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, додатокової угоди до договору оренди, не дає можливості позивачу зареєструвати за собою право власності на вказану земельну ділянку відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 07.12.2020 року, тому суд вважає позовну вимогу про скасування державної реєстрації права оренди на спірну земельну ділянку з моменту набрання судовим рішенням законної сили, та такою, що підлягає задоволенню. Заперечення відповідача 1 в судовому засіданні, що він є неналежним відповідачем, оскільки його родинні зв`язки зі спадкодавцем скасовані, судом не приймається, оскільки відповідач в даній справі є належним відповідачем, так як останній подав заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця та за ним було визнано право власності на спірну земельну ділянку. Доводи відповідача 2 щодо передчасності пред`явлення до них вимоги про скасування державної реєстрації права оренди, суд вважає недоведеними, оскільки зареєстроване право оренди земельної ділянки за відповідачем 1 на момент розгляду справи є незаконним, так як останній не є власником вказаної земельної ділянки, що в свою чергу порушує право позивача. Щодо доводів в судовому засіданні представника відповідача 1, що позивач є неналежним, а представник позивача не мав права укладати договір з неповнолітньою, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільну процесуальну правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Тобто з формулювання цих норм випливає, що неповнолітня особа не є винятком у цьому разі. При цьому згідно з ч. 2 ст.47 ЦПК України, неповнолітні особи віком від 14 до 18 років, а також особи, цивільна дієздатність котрих обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Крім того відповідно до ч.1 ст.45 ЦПК України, під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У преамбулі Конвенції про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, зазначається, що «дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи й належний правовий захист». Принцип 8 Декларації прав дитини проголошує: «Дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу». Зі змісту норм Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року можна дійти висновку, що діти не належать до об`єктів права, вони виступають його повноправними суб`єктами. Неповнолітня особа, яка досягла 14-річного віку, може укладати договір з адвокатом виключно за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Однак, у суді адвокат надає документи, що підтверджують повноваження на представництво (ордер, довіреність), без необхідності подання згоди батьків на укладення договору з таким адвокатом. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 369/13467/20. Враховуючи вищезазначені норми, та те, що позивач звернулася до суду з позовом про захист своїх прав через свого представника за півтора місяці до свого повноліття, враховуючи інтереси та права позивача, які були порушені, суд вважає, що позивач через свого представника мала таке право на звернення до суду, оскільки в разі відмови в прийнятті такого позову, суд позбавив би прав позивача у її захисті, а дитина має бути в приорітеті в разі порушення її прав. Крім того, враховуючи положення у постанові КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 369/13467/20, позивач, якій на момент укладення договору з адвокатом було повних 17 років, мала право укладати договір з адвокатом, який представляв її інтереси в суді. А також судом враховано, що в підготовчому судовому засіданні та під час судового розгляду, позивач вже досягла 18 років. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого судового збору за задоволені позовні вимоги в розмірі 1639,65 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial