Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

У листопаді 2019 року заявник [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] на строк 6 місяців з дня ухвалення рішення суду, встановивши наступні заходи та покласти на нього такі обов`язки: - заборонити [PERSON] , з`являтися чи наближатися на відстань 100 метрів до дитини - [PERSON] , [INFO] , та на відстань 500 метрів до місця проживання дитини, за адресою: [ADDRESS] та місця навчання (школи), за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити особисто або через третіх осіб розшукувати [PERSON] , [INFO] , переслідувати його та в будь-який спосіб спілкуватися з дитиною; - заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] , [INFO] або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] з 23.11.2007 року перебувала в зареєстроване шлюбі з [PERSON] Від шлюбу [INFO] у народився син [PERSON] . 13.03.2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб розірвано, а дитина залишилась проживати з матір`ю. Зі слів [PERSON] фактичні шлюбні стосунки [PERSON] припинив з нею задовго до звернення із позовною заявою про розірвання шлюбу до суду. Так, заінтересована особа [PERSON] вигнав їх із сином з домівки, після чого заявник вимушена була переїхати до своїх батьків. Після цього батько дитини не цікавився життям сина. За 6 років окремого проживання мали місце декілька зустрічей сина з батьком, які мали вкрай негативний стан на психоемоційний стан дитини. [PERSON] після зустрічей з батьком був пригнічений і замкнений. Як з`ясувалося пізніше, оскільки одразу дитина боялася про це сказати, під час таких зустрічей батько постійно бив дитину ременем, через що у неї залишалися відповідні сліди на тілі, які дитина боялася показувати матері. Передостання зустріч батька з сином відбулася випадково, під час поїздки дитини до своєї двоюрідної сестри [PERSON]. [PERSON] розповів матері, що під час цієї зустрічі [PERSON] насильно намагався схилити дитину до спілкування, змушував фотографуватися та був дуже нав`язливий. На небажання сина спілкуватися із ним реагував агресивно, тобто вчиняв психологічне насилля відносно дитини. Після цієї зустрічі [PERSON] повернувся додому дуже пригніченим і засмученим, пояснив це негативною поведінкою [PERSON] 20.11.2019 року [PERSON] з`явився до школи, де навчається дитина під час робочого процесу та протягом тривалого часу вчиняв психологічне насильство над сином. [PERSON] у грубій формі вимагав від сина поїхати із ним, не дивлячись на те, що в нього ще не закінчилися заняття, говорив образливі речі на [PERSON] та чинив психологічний тиск. Вимагав, щоб [PERSON] пішов від матері до нього, та залякував тим, що його чекає страшне майбутнє, якщо він залишиться проживати із матір`ю. Таким чином, оскільки колишній чоловік заявника [PERSON] вчиняє відносно сина психологічне та фізичне насильство, [PERSON] вимушена звернутись до суд з даною заявою. Ухвалою суду від 27.11.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримала, підтвердила обставини викладені у ній та просила суд заяву задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, оскільки викладене в заяві не відповідає фактичним обставинам, дій, зазначених в заяві [PERSON] не вчиняв, а заявник таким чином намагається позбавити його можливості спілкуватися з сином. Представник заінтересованої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо вирішення заяви покладалася на розсуд суду, оскільки, заявник не зверталася до них з будь-якими заявами щодо вирішення питань, які виникли в її сім`ї. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 листопада 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після укладення шлюбу [PERSON] зміни прізвище на « [PERSON] » (а.с. 7). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Рішенням Шевченківського районного суду від 13.03.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 16). У матеріалах справи міститься копія талону-повідомлення єдиного обліку №95468 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від [PERSON] про те, що 20.11.2019 року о 12:37 год. колишній чоловік за адресою: [ADDRESS] прийшов до школи і погрожував дитині, вчинив психологічне насильство по відношенню до сина [PERSON] [PERSON] , 2009 р.н. Як вбачається із характеристик [PERSON] та її сина [PERSON] з місця проживання та навчання відповідно, вихованням сина мати займається самостійно, батько не проживає разом з ними, у питаннях, пов`язаних із освітою та дозвіллям сина, участі не приймає (а.с. 28-30). У результатах дослідження психоемоційного стану [PERSON] від 20.11.2019 року зафіксовано зв`язок матері та сина (а.с. 31-34). Крім того, судом було встановлено, що заявник не зверталася до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві з будь-якими заявами щодо вчинення насильства в сім`ї. Частиною 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 19 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК Україн и заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Відповідно до п.п. 3, 5, 7, 14 ч.1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» , дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб , зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя). Ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Відповідно до ч. 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частинами 3, 4 статті 26 цього Закону зазначає, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі. Однак, суду не надано жодних доказів, щодо внесення до Єдиного державного реєстру випадків насильства відомостей щодо малолітнього сина. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Таким чином, заявником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] психологічного та фізичного насильства щодо заявника та її сина, а самі лише твердження заявника про те, що [PERSON] чинить психологічне та фізичне насильство щодо сина, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed