Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

03 квітня 2020 року, згідно поштового конверта, [PERSON] , діючи на підставі ордеру та в інтересах [PERSON] , звернувся до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом, в якому просить стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] суму заподіяної моральної шкоди в розмірі 100 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 19.01.2017 р. на 17 км + 280 м. автодороги Чернігів - Городня - Сеньківка відбулася ДТП за участю автомобіля "Daimler Chrysler 934/03", д/н [NUMBER] з причепом «Kogel SNCO 24 Р90», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , мешканця с. Киселівка Чернігівського р-ну Чернігівської області, в результаті якої пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди. Відомості про дану дорожньо-транспортну пригоду внесено до ЄРДР за №12017270000000015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою слідчого дане кримінальне провадження закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України. Моральна шкода, яку позивач зазначив, полягає у моральних стражданнях, в зв`язку із втратою сина, що тягнуть за собою порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я. 17 серпня 2020 року до Чернігівського районного суду Чернігівської області відповідно до ухвали Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 квітня 2020 року надійшли матеріали справи за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення моральної шкоди для розгляду за територіальною підсудністю. Ухвалою судді від 18 серпня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі та справу призначено до розгляду по суті з повідомленням сторін. 9 листопада 2020 року до суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на безпідставність заявлених позовних вимог, оскільки досудовим розслідуванням встановлено, що пішохід порушив вимоги п. 4.8 та п. 4.14 а,б ПДР України, що стало умовою виникнення та причиною настання ДТП і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП. 31.03.2017 року було закрито кримінальне провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення. Також посилався на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON] навмисно вибіг на смугу руху автомобіля під керуванням [PERSON] .. Крім того, між [PERSON] , власником автомобіля «Daimler Chrysler 934.03» реєстраційний номерний знак [NUMBER] та ПРАТ «CK «Арсенал Страхування» укладено договір-поліс №АЕ/9100625 від 10.05.2016 року, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Даним полісом забезпечений транспортний засіб автомобіль «Daimler Chrysler 934.03» реєстраційний номерний знак [NUMBER] , та встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200000 грн, а за шкоду заподіяну майну - 100000 грн. Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 7 грудня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказується про виплату страхового відшкодування в межах ліміту. Представник позивача вказав, що дії [PERSON] не можна кваліфікувати ні як наслідок непереборної сили, ні як умисел потерпілого або груба необережність. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримавта просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні за безпідставністю та необґрунтованістю. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , що на той час працював водієм в ФОП « [PERSON] », пояснив, що їхав в напрямку м.Чернігова, за його автомобілем їхав [PERSON] , за ним - [PERSON] . Він побачив потерпілого, який з узбіччя різко почав бігти на дорогу перед його автомобілем, витягнувши руки. Він намагався уникнути наїзду, але не вдалося. Вважає, що потерпілий хотів вчинити самогубство. Свідок [PERSON] пояснив, що в колоні він їхав третім, він їхав за автомобілем [PERSON] , який рухався за автомобілем [PERSON] . Коли вони рухалися по дорозі, він бачив хлопця, який з узбіччя вибіг на дорогу та кинувся під колеса автомобіля під керуванням [PERSON] . Вважає, що хлопець вирішив вчинити самогубство. Заслухавши представників сторін, свідків та дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. Згідно копії постанови про закриття кримінального провадження від 31 березня 2017 року, 19.01.2017 року [PERSON] , керуючи сідловин тягачем "Daimler Chrysler 934/03", реєстраційний номер [NUMBER] в зчепленні з напівпричепом «Kogel SNCO 24 Р90», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався автодорогою Чернігів - Городня - Сеньківка в напрямку від м. Городня до м. Чернігова. Рухаючись у вказаному напрямку, о 13 годині 45 хвилин в районі 17 км + 280 м. вказаної автодороги здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який вибіг на проїзну частину з правого узбіччя. В результаті ДТП пішохід [PERSON] отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди. За вказаним фактом 19 січня 2017 року внесені відомості до ЄРДР за №12017270000000015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. У постанові зазначено, що проаналізувавши висновки експертиз, покази свідків, інші матеріали кримінального провадження орган досудового розслідування прийшов до висновку, що водій [PERSON] не порушував правил дорожнього руху України і не мав технічної можливості своїми діями уникнути наїзду на пішохода [PERSON] та дії водія [PERSON] не перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, тобто не є ні причиною, ні умовою виникнення даної ДТП. Пішохід [PERSON] порушив вимоги п.п.4.8, 4.14 а, б Правил дорожнього руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання даної ДТП і знаходилось в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП. Кримінальне провадження №12017270000000015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності складу кримінального правопорушення. Водій [PERSON] перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] (а.с.8-12) Загиблий [PERSON] є сином позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . (а.с.14) У відповідності до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фізична особа-підприємець [PERSON] здійснює вид діяльності за кодом КВЕД: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. Як вбачається з рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08 жовтня 2019 року, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Daimler Chrysler 934/03", д/н [NUMBER] була застрахована в ПрАТ «СТ Арсенал Страхування» та [PERSON] отримав страхове відшкодування в сумі 19 200 грн. У ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 1 п. 4 постанови № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язку та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини в її заподіянні. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 3 п. 6 постанови № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до положень статті 1191 ЦК України. Враховуючи наведене, відповідач несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини водія [PERSON] у завданні шкоди, який перебував у трудових правовідносинах з ним, тому ФОП [PERSON] має відшкодовувати шкоду, завдану його працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. За змістом ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У ч.2 ст.1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц роз`яснив, що зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено ПДР. У постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 Верховний Суд вказав на те, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). У постанові слідчого СУ ГУНП в Чернігівській області від 31 березня 2017 року про закриття кримінального провадження зафіксовано, що 19 січня 2017 року о 13 год 45 хв в районі 17 км+280 м а/д «Чернігів-Городня-Сеньків сталася ДТП, внаслідок якої загинув пішохід [PERSON] [PERSON] не порушував правил дорожнього руху України і не мав технічної можливості своїми діями уникнути наїзду на пішохода [PERSON] та дії водія [PERSON] , не перебувають в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, тобто не є ні причиною, ні умовою виникнення даної ДТП. Пішохід [PERSON] порушив вимоги п. 4.8. (якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.), п. 4.14 а, б (пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід) Правил дорожнього руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступали в результаті ДТП. Дослідивши у судовому засіданні надані сторонами докази, суд не встановив факту непереборної сили чи умислу потерпілого. Пояснення допитаних у судовому засіданні свідків з приводу умислу потерпілого скоїти самогубство суд не може взяти до уваги, оскільки вони є зацікавленими особами (свідок [PERSON] працює у відповідача та керував транспортним засобом, який скоїв наїзд на потерпілого, а свідок [PERSON] також працював у відповідача разом із свідком [PERSON] ). Крім того, як вбачається з постанови від 31 березня 2017 року про закриття кримінального провадження, свідок [PERSON] надавав слідчому показання, котрі відрізняються від наданих у судовому засіданні пояснень. Під час досудового розслідування свідок пояснював, що перший їхав [PERSON] , другий - [PERSON] , а від рухався третім і бачив, як транспортний засіб під керуванням [PERSON] різко виїхав на смугу зустрічного руху, [PERSON] проїхав між тілом потерпілого та тягачем [PERSON] . Від [PERSON] він чув, що потерпілий вибіг на дорогу з узбіччя. У судовому засіданні свідок [PERSON] вже вказував, що рухався по дорозі не третім, а другим, і особисто бачив, як вибіг потерпілий під колеса тягача під керуванням [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За змістом положень ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. При вирішенні позову суд враховує характер дій потерпілого та обставини події, зі встановлених обставин вбачається груба необережність потерпілого [PERSON] , який порушив вимоги Правил дорожнього руху, що сприяло виникненню шкоди. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 вказаної постанови Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] помер, у зв`язку з чим позивач зазнав тяжких душевних страждань у зв"язку із втратою сина. З урахуванням вищенаведеного, дії водія [PERSON] , що не були причиною та умовою виникнення дорожньо-транспортної пригоди, під час якої загинув [PERSON] , грубої необережності в діях останнього, що виразилися у нехтуванні правил дорожнього руху України та стали умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-трансопртної пригоди і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, що настали, суд приходить до висновку, що розмір шкоди, який завданий позивачу внаслідок втрати сина становить 30 000 грн. Разом з тим, з рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 8 жовтня 2019 року вбачається, що позивачу Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Стархування» було сплачено страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральної шкодою, завданою внаслідок загибелі сина під час ДТП, у розмірі 9 600 грн. Цим рішенням з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Стархування»на користь [PERSON] стягнуто 9 600 грн страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральної шкодою. Тобто, взагалом Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Стархування» позивачу було сплачено страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральної шкодою, завданою внаслідок загибелі сина під час ДТП, у розмірі 19200 грн, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, з урахуванням положень ст.1194 ЦК України, різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, що становить 10 800 грн. Враховуючи, що відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, з відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial