Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з позовом до [PERSON] з вимогами про вселення у квартиру та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовну заяву обґрунтувала тим, що вона разом з [PERSON] з 2016 р. почали жити однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . В цивільному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] . Місце проживання [PERSON] разом із дитиною зареєстровано за адресою спірної квартири. Спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 28.01.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області Бєлобровим П.П., зареєстрованим в реєстрі за №119. [PERSON] зазначає, що вона та її донька [PERSON] вселилися до спірної квартири як члени сім`ї [PERSON] (відповідача) та мешкали в неї з його згоди, а також були та залишаються зареєстровані за адресою спірної квартири, вважає, що вони і в подальшому мають право проживання за вказаною адресою. [PERSON] зазначила, що 17.09.2020 р. відповідач прийшов за місцем проживання позивачки разом із ним було п`ять осіб, які змусили позивачку покинути житло разом із дитиною, вивезли її та доньки речі, змінили замки на вхідних дверях і вона разом із дитиною не можуть користуватися квартирою. Позивачка вказує, що спірна квартира, яка належить відповідачу є для неї та її дитини єдиним і постійним місцем проживання, іншого житла вони з дитиною не мають, вважає, що дії відповідача по виселенню є незаконними і порушують її право на житло, просить усунути перешкоди у користуванні квартирою і вселити її та доньку до квартири. На підтвердження вказаних обставин надала копію договору дарування квартири від 28.01.2020 р., копію свого паспорту з відміткою про реєстрацію у спірній квартирі, копію свідоцтва про народження дитини, копію довідки від 12.02.2020 р. про реєстрацію місця проживання доньки [PERSON] , яка видана адміністратором відділу «ЦНАП» Таїровської селищної ради Каневською О.В., яка також підтверджує реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також позивачка просила викликати і допитати про обставини справи свідків, про що зазначила у заяві про виклик свідків. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2020 року справа передана до провадження судді Кочко В.К. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до провадження, призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2021 року закрите підготовче провадження. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2021 року задоволено відвід судді Кочко К.В. На підставі розпорядження 02.08.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, відповідно до якого справу передано до провадження судді Панасенко Є.М. Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.08.2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.09.2021 року підготовче засідання у справі закрите, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка підтримала позов в повному обсязі. Надала суду пояснення, відповідно до яких повідомила що з 2016 р. з відповідачем почали жити однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . В цивільному шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Суворовським районним у м. Одесі відділ ДРАГС ГТУЮ в Одеській області від 11.11.2016 р., актовий запис №1538, Серія [NUMBER] . Місце проживання [PERSON] разом із дитиною зареєстровано за адресою спірної квартири. Спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 28.01.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Тарутинського районного нотаріального округу Одеської області Бєлобровим П.П., зареєстрованим в реєстрі за №119. [PERSON] зазначає, що вона та її донька [PERSON] вселилися до спірної квартири, як члени сім`ї [PERSON] та мешкали в неї з його згоди, а також були та залишаються зареєстровані за адресою спірної квартири, вважає, що вони і в подальшому мають право проживання за вказаною адресою. [PERSON] зазначила, що 17.09.2020 р. відповідач прийшов за місцем проживання позивачки разом із ним було п`ять осіб, які змусили її покинути житло разом із дитиною, вивезли її та доньки речі, змінили замки на вхідних дверях і вона разом із дитиною не можуть користуватися квартирою. Позивачка вказує, що спірна квартира, яка належить відповідачу є для неї та її дитини єдиним і постійним місцем проживання, іншого житла вони з дитиною не мають, вважає, що дії відповідача по виселенню є незаконними і порушують її право на житло, просить усунути перешкоди у користуванні квартирою і вселити її та доньку до квартири. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, 08.12.2020 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він добровільно сплачує аліменти за рішенням Овідіопольського районного суду від 05.11.2020 року по справі №509/4759/20, він є єдиним власником спірної квартири, з посиланням на ст. 319, 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України вказує, що право власності є непорушним, у справі немає належних і допустимих доказів того, що позивачка на теперішній час має право користуватися спірною квартирою, оскільки позивачка не є членом сім`ї відповідача. Також відповідач подав клопотання про виклик і допит свідків. 25.10.2021 р. [PERSON] подав до суду пояснення і серед іншого щодо обставин виселення зазначив, що він звернувся до Адвокатського об`єднання «Авторитет», уклав договір правової допомоги і прийшов 17.09.2020 р. до своєї квартири разом з адвокатом. У присутності адвоката [PERSON] та [PERSON] вирішили припинити відносини мирним шляхом, поділити речі, домовилися, що [PERSON] сплачує [PERSON] 6000 гривень за оренду квартири, а відповідачка разом із дитиною добровільно виселяться з його квартири. В той же день 17.09.2020 року відповідач змінив замки. Залишив комплект ключів для [PERSON] , яка забрала свої речі з квартири і залишила спірну квартиру. 18.09.2021 року відповідач перерахував позивачці 6000 гривень і ніяких дій по вселенню у спірну квартиру вона не вчиняла. [PERSON] , допитана як свідок згідно ст. 92 ЦПК України підтвердила, що з 2016 року, вона з відповідачем почали жити однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . У позивачки та відповідача народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Суворовським районним у м. Одесі відділ ДРАГС ГТУЮ в Одеській області від 11.11.2016 р., актовий запис №1538, Серія [NUMBER] . [PERSON] разом із дитиною зареєстровані за адресою спірної квартири. Позивачка вказує, що не надавала згоди на звільнення квартири та виселення було проти її волі. Також, [PERSON] розповіла суду, що [PERSON] разом із п`яти незнайомцями 17.09.2020 р. увійшов до квартири і сказав, що буде проводити ремонт та в квартирі будуть жити найманці, також вони змінили замки у вхідній двері. Між [PERSON] виник конфлікт з [PERSON] та незнайомцями з приводу користування квартирою, оскільки квартира є однокімнатною, в ній проживає дитина, позивачка не була повідомлена про ремонт та вселення інших осіб в її помешкання, згоду на такі дії не надавала. Також, [PERSON] під час конфлікту віддала свою доньку сестрі, щоб її не травмувати і знаходилася у своєї квартирі більше доби без дитини, яка дуже прив`язана до матері, що дуже тяжко було перенести. Після того, як були вивезені речі [PERSON] та її дитини із спірної квартири, а також побутова техніка та продукти харчування, позивачка знаходилася сама із відповідачем та сторонньою особою у чотирьох стінах. Позивачка зазначила, що вона як представник мусульманської віри не могла залишатися в однокімнатній квартирі із сторонньою особою. Присутність у квартирі сторонньої особи протилежної статі спричиняла позивачці незручності і наносила моральні страждання. Позивачка в спірній квартирі знаходилася без води та їжі, а також у квартирі залишилися ночувати [PERSON] із сторонньою незнайомою особою, які спали на кухні. Позивачка вимушено покинула житло, щоб побачити дитину, поїсти, втамувати спрагу, привести себе у порядок, виконати гігієнічні потреби. Після повернення до своєї квартири їй двері не відчинили і вона не змогла потрапити житло, оскільки замки змінені і у неї немає ключів . Оскільки позивачка не може увійти до спірної квартири, вона з дитиною змушено проживає у своєї сестри, тому як іншого власного житла немає, а відповідач не погоджується надати ключі від квартири та впустити її та доньку. Представник Органу опіки та піклування Таїровської селищної ради в судове засідання не з`явився, на адресу суду неодноразово надсилалися клопотання, відповідно до яких просили розглядати справу за відсутності представника та прийняти рішення, взявши до уваги найвищі інтереси дитини. Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] свідчили, що вони проживали по сусідству із позивачкою, знають її дитину і чоловіка (відповідача). Їм відомо про сімейні відносини між позивачкою і відповідачем, підтвердили факт проживання у спірній квартирі позивачки та її доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також, допитані свідки підтвердили, що виселення позивачки 17.09.2020 року супроводжувалося конфліктом і не було добровільним, пояснили, що відповідачем і сторонніми особами у кількості п`яти осіб спортивної зовнішності із спірної квартири без згоди [PERSON] були винесені і вивезені речі позивачки та її дитини, меблі, продукти харчування, одяг та ін. [PERSON] згідно ст. 92 ЦПК України був допитаний як свідок і пояснив, що дійсно проживав з [PERSON] однією сім`єю у спірній квартирі, підтвердив, що він зареєстрував місце проживання позивачки та своєї дитини [PERSON] за адресою власної квартири. Відповідач вказував, що у нього з позивачкою погіршилися стосунки. 17.09.2021 р. він прийшов з двома адвокатами до своєї квартири і домовився з позивачкою про те, що вона звільнить квартиру добровільно, а він їй сплатить 6000 гривень для того, щоб вона собі з дитиною зняла квартиру і переїхала в інше житло. Відповідач дав свідчення, що позивачка погодилася з його пропозицією і добровільно покинула житло і забрала свої речі. У нього з позивачкою була домовленість, яку позивачка відмовилася підписати. Після чого він сплатив позивачці 6000 гривень для того, щоб вона знайшла собі і дитині житло. А також він сплачує аліменти на дитину. Допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали, що їм відомо про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю у спірній квартирі разом з ними мешкала їх донька [PERSON] . За обставинами, які відбулися 17.09.2021 р. свідки з боку відповідача повідомили, що вони безпосередньо не були присутніми під час виселення позивачки але їм відомо зі слів відповідача, що виселення було добровільним і позивачка виселилася за власним бажанням. Інші свідчення правового значення не мають. Судом також був досліджений відеозапис, наданий позивачкою. Із відеозапису слідує, що [PERSON] знаходиться у квартирі у знервованому стані, вона знімає [PERSON] та сторонню особу, з якими у неї є конфлікт, а також у квартирі знаходяться інші особи. Позивачка під запис зазначає, що в квартирі знаходяться чотири сторонні особи та у житловому приміщенні на час зйомки немає холодильника, ліжка та пральної машини. Суд вважає, що досліджений в судовому засіданні відеозапис не відображає повністю фактичні обставини, які відбулися 17.09.2021 р. та на які посилалася позивачка. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, вислухавши в судовому засіданні свідків, дослідивши відеозапис, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також доводи сторони відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 28.01.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Бєлобровим П.П., зареєстрованим в реєстрі за №119, є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Сторонами підтверджено та не заперечується те, що [PERSON] та [PERSON] з 2016 року проживали однією сім`єю у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Свідки також підтвердили дані обставини. У сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Суворовським районним у м. Одесі відділ ДРАГС ГТУЮ в Одеській області від 11.11.2016 р., актовий запис №1538, Серія [NUMBER] . Відповідач у своєму відзиві на позов зазначив, що він добровільно сплачує аліменти позивачці у розмірі 3000 гривень на свою доньку [PERSON] за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.11.2020 р. по справі №509/4759/20. Згідно відмітки у паспорті [PERSON] місцем її проживання є житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки від 12.02.2020 р. про реєстрацію місця проживання доньки [PERSON] , яка видана адміністратором відділу «ЦНАП» Таїровської селищної ради [PERSON] , місце проживання дитини сторін знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] дав свідчення, що він зареєстрував місце проживання позивачки і дитини за адресою своєї квартири. Відтак суд приходить до висновку, що позивачка з дитиною з 2016 року проживали у квартирі позивача як члени його сім`ї з його дозволу, що вказує на те, що вказана квартира є постійним житлом позивачки з дитиною. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка з дитиною мають інше власне житло, яким вони можуть користуватися. Судом беззаперечно встановлено те, що 17.09.2020 року відповідач у супроводженні інших осіб прийшов до своєї квартири і змінив замки, після чого позивачка з дитиною більше немає можливості увійти у квартиру та користуватися нею, оскільки у неї немає ключів від неї. Відповідач [PERSON] 28.09.2021 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , виданого 28.09.2021 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). [PERSON] згідно ст. 92 ЦПК України допитаний як свідок вказав, що він заперечує проти вселення і проживання позивачки з дитиною у своєї квартирі. Отже судом встановлено, що у позивачки з дитиною є перешкоди у користуванні спірною квартирою, що вказує на те, що між сторонами виник спір. Сторонами і свідками підтверджено, що із спірної квартири було вивезено речі позивачки і доньки сторін. Разом з тим, відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами той факт, що 17.09.2021 р. він прийшов до своєї квартири з двома адвокатами і домовився з позивачкою про те, що вона звільнить квартиру добровільно, а він їй сплатить 6000 гривень для того, щоб вона собі з дитиною зняла квартиру і переїхала в інше житло. Відповідач не надав суду доказів того, що 17.09.2020 р. з ним були адвокати адвокатського об`єднання «Авторитет» та діяли згідно договору правової/правничої допомоги. Також відповідач не пояснив яку саме правову допомогу йому надавали адвокати, оскільки у справі відсутній договір правової допомоги, посвідчення адвокатів та/або їх свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. А також відповідач не довів той факт, що позивачка погодилася з його пропозицією і добровільно покинула житло і забрала свої речі. Як не доведено і те, що у відповідача з позивачкою була домовленість про добровільне звільнення квартири, яку позивачка не захотіла підписати. Суд дійшов до висновку про те, що відсутність письмового договору між сторонами про звільнення квартири вказує на те, що не було вказаної домовленості і позивачка не погоджувалася звільнити квартиру. Суд також приходить до висновку про те, що сплата відповідачем на користь позивачки 6000 гривень для того, щоб вона собі з дитиною зняла квартиру і переїхала в інше житло не компенсує її втрату постійного місця проживання, оскільки ставить позивачку у скрутне, невиправдане та нерівне становище, що надає можливість знайти житло тільки на незначний час. У справі відсутні рішення суду про визнання позивачки з дитиною втратившими право користування квартирою позивача або виселення із спірного житла, а також відповідач не надав доказів, що він звертався до суду з приводу вирішення спору, щодо виселення позивачки з дитиною з його квартири. 17.09.2020 року [PERSON] була позбавлена можливості користування спірною квартирою, шляхом заміни відповідачем замків на вхідних дверях своєї квартири, ключи від яких не було надано позивачці. Звернення через незначний час [PERSON] до суду (22.10.2021 р.) вказує на те, що у неї був і залишається законний інтерес у користуванні спірною квартирою, як єдиним і постійним житлом для себе і своєї дитини, оскільки припинення сімейних відносин не є підставою для виселення із житла. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. При створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, відповідач, як власник і позивачка, як член сім`ї вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі і домовлялися про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як\~постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Однак, згідно зі статтею 8\~Конвенції\~та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом,\~переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та\~є необхідним\~у демократичному суспільстві. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги\~як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК,\~так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому, втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення. Відповідне положення міститься у постанові ВП ВС від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 У постанові\~Верховного Суду\~України від\~06\~липня 2016\~року у\~справі N\~6-3095цс15 зроблено правовий висновок, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. У Постанові Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2021 року у справі № 279/5273/20-ц зроблено наступний правовий висновок «з урахуванням відсутності у відповідача можливості користуватись житловим приміщенням в силу здійснення позивачем перешкод та інших об`єктивних причин, правильно виходив із того, що факт її проживання разом із сім`єю в іншому помешканні не є істотними обставинами для припинення права користування вказаним житловим приміщенням. Верховний Суд враховує, що відповідач разом із дітьми проживає в орендованому помешканні, а отже, визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням є передчасним. Частиною 2 та 3\~ст.18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право дитини на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Згідно статті 11 Закону «Про охорону дитинства» сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Крім того,\~малолітня дитина\~не втрачає\~право користування\~житлом за\~будь-яких\~обставин:\~ні внаслідок\~тимчасової відсутності\~понад шість\~місяців згідно\~ст.\~71\~ЖК України,\~ні внаслідок\~вибуття згідно\~ст.\~107\~ЖК України,\~такий висновок\~зроблено у\~постанові ВС/КЦС\~у справі\~№ 755/16152/16-ц)\~від 09 вересня 2020 року /провадження № 61-11414св19/ Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛу справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема,\~навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом\~у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy). Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, у постанові від 15 січня 2020 року у справі\~№ 754/613/18-ц, яка відзначена в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за І півріччя 2020 року, зроблено висновок, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа\~№569/4373/16-ц). Таким чином, тривалий час проживання позивачки з дитиною в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення їх з відповідного житла є невиправданим втручанням в їх приватну сферу життя, порушенням їх прав на повагу до житла. Аргументи відповідача про те, що була домовленість про добровільне звільнення його квартири, а також про те, що позивачка не має права користування його майном суд відхиляє, оскільки відповідач не довів те, що позивачка має інше житло та/або втратила інтерес до спірної квартири, а відсутність письмового договору про звільнення квартири вказує на те, що домовленості позивачки про звільнення житла та її згоди на це взагалі не було. Змінюючи замки у своєї квартирі [PERSON] діяв у непередбачений законом спосіб, порушив право на житло позивачів. Тому, суд приходить до висновку про те, що створення 17.09.2020 року відповідачем умов, за якими позивачка з дитиною більше не змогли користуватися своїм постійним житлом було незаконним, не переслідувало легітимну мету, не було необхідним у демократичному суспільстві, порушило баланс інтересів сторін і є втручанням у право позивачки та дитини на повагу до приватного життя та права на житло, що вказує на порушення ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Також, оцінюючи баланс інтересів суд прийшов до висновку про те, що 17.09.2020 року позивачка та її дитина опинилися в більш вразливому, незахищеному стані, їх право на житло підлягає захисту, а обмеження права власності відповідача шляхом надання позивачці та дитині права користування житлом є виправданим і пропорційним, забезпечує найкращі інтереси дитини і жодним чином не є порушенням права власності відповідача. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справі "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява N 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява серія A N 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У іншому рішенні, зокрема, у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо вмотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, "Богатова проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України" та ін.). Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог частково, а саме за виключенням вимоги про допущення рішення до негайноо виконання, оскільки за результатами розгляду даної категорії справ ст. 430 ЦПК України не передбачено негайне виконання судового рішення. При тому суд з урахуванням обставин справи дослідив та надав правову оцінку всім доказам, які мають значення для вирішення спору. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції № 0.0.1880286419.1 від 22.10.2020 року позивачем сплачено 1681,60 грн судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial