Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

В вересні 2014 р. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], в якій, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 183, 368, 372 ЦК України, п. 22, 23, 24, 25, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», просила: - відступити від рівності часток у спільно придбаному майні подружжя з розподілом долей сторін наступним чином: їй, як позивачці - 60/100, [PERSON], як відповідачу - 40/100; - визнати автомобілі "SsangYong", д.н.з. [NUMBER], вартістю 24 360 грн. та "Renault", д.н.з. [NUMBER], вартістю 24 360 грп. спільною сумісною власністю її, як позивачки та [PERSON]. як відповідача, з урахуванням відступлення рівності часток подружжя; - виділити [PERSON]. як відповідачу у власність автомобілі "SsangYong", д.н.з. [NUMBER]. вартістю 24 360 грн. та "Renault", д.н.з. [NUMBER], вартістю 24 360 грн.; - припинити право власності її як позивачки на 60/100 частин автомобілів "SsangYong", д.н.з. [NUMBER]. вартістю 24 360 грн. та "Renault", д.н.з. [NUMBER], вартістю 24 360 грн.; - стягнути з [PERSON] як відповідача на її користь, як позивачки грошову компенсацію за 60/100 частки виділеного відповідачу майна в розмірі 24 360 грн.. В обґрунтування позовних вимог зазначила що з [PERSON] перебувають у шлюбі з 11.10.2009 р., від якого мають спільного сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу вони придбали автомобілі "SsangYong", д.н.з. [NUMBER], та "Renault", д.н.з. [NUMBER], які зареєстровані на відповідача. Вказала, що вона намагалась в позасудовому порядку врегулювати майновий спір з відповідачем. Вказує, що оскільки вона не має водійського посвідчення, і в принципі не зацікавлена в отриманні жодного з спільнопридбаних транспортних засобів, ніколи даним майном не користувалась і на сьогоднішній час не маючи його у своєму володінні, та дані транспортні засоби зареєстровані на відповідача. У зв'язку з цим, вважає, що логічно б було розподілити дане майно між сторонами наступним шляхом, вона відступає свою частку відповідачу у праві спільної сумісної власності подружжя, припиняючи при цьому її право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з цим, просить захистити її права шляхом подальшого стягнення грошової компенсації вартості її частки на її користь з відповідача. При цьому, вона дає згоду на отримання грошової компенсації замість реального поділу спільного сумісного майна. Крім того, вважає, що судом має бути відступлено від рівності часток подружжя, враховуючи те, що розмір аліментів, які вона одержує від відповідача на утримання їх неповнолітнього сина, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. 10.12.2014 р. [PERSON] в судовому засіданні подала заяву про уточнення вимог, в якій просила: - відступити від рівності часток у спільно придбаному майні подружжя з розподілом долей сторін наступним чином: їй, як позивачці - 60/100, [PERSON], як відповідачу - 40/100; - стягнути з [PERSON]. як відповідача на її користь, як позивачки грошову компенсацію за 60/100 частки відчуженого відповідачем майна без згоди подружжя та не в інтересах сім'ї в розмірі 24 360 грн.. В обґрунтування позовних вимог послалась на норми СК України, ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказавши, що в ході судового розгляду справи з'ясовано, що автомобіль "SsangYong", д.н.з. [NUMBER], знято з реєстрації та поставлено на нову реєстрацію 18.07.2014 року під тими ж державними номерними знаками на брата відповідача - [PERSON], а транспортний засіб "Renault", д.н.з. [NUMBER], знято з реєстрації та поставлено на нову реєстрацію 08.07.2014 року під тими ж державними номерними знаками на матір відповідача, [PERSON], при цьому місцем другої реєстрації вищевказаних транспортних засобів є одна і та ж адреса: [ADDRESS], яка є й також реєстрацією місця проживання відповідача. Вказано, що вона не знала про дані дії, що порушують вимоги СК України, згоди на відчуження автомобілів не давала. Вказує, що вона з [PERSON] припинили шлюбні відносини та спільне господарство в 2013 р., коли вказане майно було у власності відповідача. Тому, вважає, що має бути стягнено грошову компенсацію вартості її частки з відповідача на її користь. 10.12.2014 р. представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні подав заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просив: - відступити від рівності часток у спільно придбаному майні подружжя з розподілом долей сторін наступним чином: [PERSON], як позивачці - 60/100, [PERSON], як відповідачу - 40/100; - стягнути з [PERSON]. як відповідача на користь [PERSON], як позивачки грошову компенсацію за 60/100 частки відчуженого відповідачем майна без згоди подружжя та не в інтересах сім'ї в розмірі 150 000 грн.. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов, з урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог, підтримали, з підстав, передбачених в заяві про уточнення позовних вимог. Додатково [PERSON] пояснила, що вітчим [PERSON] - [PERSON] є неплатоспроможною особою. Він не міг назбирати 200 000 грн., оскільки вони, коли жили спільно давали кошти. Категорично заперечила проти того, що їй в липні 2014 р. надавали 130 000 грн. за відчужені автомобілі. Вказала, що не знає [PERSON] та не знала про те, що останній позичав кошти [PERSON] Зазначила, що вони з [PERSON] припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства в серпні 2013 р.. Визнала, що після цього фінансової участі в погашенні кредитів не приймала. Проте, до припинення відносин вони погашали кошти в банківських установах. Вказала, що працювала в дитячому садку під час шлюбу, їм допомагали її батьки матеріально. Представник позивачки [PERSON] вказав, що при стягненні грошової компенсації потрібна згода особи на користь якої буде стягнута ця грошова компенсація, а не другого з подружжя. Вказує, що обставини передачі коштів позивачки в сумі 130 000 грн. не може бути підтверджена показаннями свідків. В обґрунтування ціни позову в 150 000 грн., то він послався на приблизний розрахунок, через те, що в задоволені їх клопотання про призначення експертизи було відмовлено. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позовних вимог викладених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог заперечили. Вказували, що згідно СК України до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а [PERSON] відчужив вказані автомобілі в період шлюбу, що виключає їх поділ. Зазначали, що оскільки [PERSON] згоди на стягнення з нього грошової компенсації не надавав, що позивачка не вносила суми на депозитний рахунок суду, то відсутні підстави для стягнення грошової компенсації. Крім того, [PERSON] наголошував на тому, що [PERSON] визнала в судовому засіданні той факт, що вони з відповідачем спільно не проживають та не ведуть спільного господарства з серпня 2013 р.. За цей період [PERSON] повернув позичені у [PERSON] кошти, повернув ПАТ «Креді Агріколь Банк» більшу частину кредитних коштів, вніс біля 107 тисяч гривень на погашення кредиту ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а [PERSON] визнала той факт, що фінансової участі в погашенні кредиту не приймала. Вважає вимоги про відступлення від рівності часток у спільно придбаному майні подружжя задоволенню не підлягають, так як позивачка не довела, що розмір аліментів, які одержує вона недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та лікування. Крім того, процентне відношення 60/100 та 40/100 не є частками та законодавством не передбачено. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], представника позивачки [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.10.2009 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 7), який розірвано в судовому порядку, на підставі рішення Ріпкинського суду Чернігівської області від 20.10.2014 р. (справа № 743/1191/14-ц). Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження (серія [NUMBER]). Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відступ від рівності часток у спільно придбаному майні подружжя з розподілом долей сторін наступним чином: [PERSON], як позивачці - 60/100, [PERSON], як відповідачу - 40/100, то суд враховує наступне. Позивачка [PERSON] в позовній заяві вказує, що розмір аліментів, які вона отримує на сина [PERSON] від відповідача недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. Рішенням Ріпкинського суду Чернігівської області від 31 грудня 2013 р. (справа № 743/2036/13-ц): - стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, починаючи з 13.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання, до 31.07.2016 року, тобто до досягнення неповнолітньою дитиною - [PERSON] трьох років, в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, починаючи з 13.12.2013 року. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Проте будь-які докази, які б підтверджували, що розмір аліментів, які одержує позивачка, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та лікування, суду не надано. Натомість квитанціями ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується сплата [PERSON] аліментів на користь [PERSON] Тому суд вважає, що підстави для відступлення від рівності часток при розподілі спільного майна подружжя - відсутні, оскільки даний факт позивачкою в судовому засіданні не доведено. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації, то суд враховує наступне. Відповідно до довідки-рахунку «КРЕДИТ» серії КІМ № 927671 від 12.10.2011 р.(а.с. 90) [PERSON] було придбано автомобіль «SsangYong Korando», 2011 року випуску вартістю 254 900 грн. 00 коп., який 12.10.2011 р. первинно був зареєстрований за [PERSON], що підтверджується результатами пошуку заяв про реєстрацію ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України та обліковою карткою приватного ТЗ, д.н.з. [NUMBER]. На придбання вказаного автомобіля було залучено: - позичені [PERSON] у [PERSON] кошти в сумі 60 000 грн., згідно розписки від 11.10.2011 р., строком повернення до 01.08.2014 р. (а.с. 72); - кредитні кошти ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно кредитного договору № 55-16/11-01253-с-а від 12.10.2011 р. в сумі 203 920 грн. 00 коп., з погашенням боргу до 11.10.2016 р. (а.с. 37-46), які були отримані за згодою [PERSON]. Даний транспортний засіб передавався в заставу згідно договору застави автотранспортного засобу від 12.10.2011 р. і в цьому договорі вказано, що сторони оцінюють предмет застави (автомобіль) в 254 500 грн. 00 коп. (а.с. 49-54). Це свідчить про те, що даний автомобіль придбавалося виключно за рахунок коштів, отриманих [PERSON] у кредит від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та у позику від [PERSON]. Відповідно до довідки-рахунку серії ААВ № 435445 від 17.05.2013 р.(а.с. 83) [PERSON] було придбано автомобіль "Renault Fluencе", 2013 року випуску вартістю 157 900 грн. 00 коп., який 17.05.2013 р. первинно був зареєстрований за [PERSON], що підтверджується результатами пошуку заяв про реєстрацію ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України. На придбання вказаного автомобіля було залучено: - позичені [PERSON] у [PERSON] кошти в сумі 100 000 грн., згідно розписки від 14.05.2013 р., строком повернення до 15.07.2014 р. (а.с. 71); - кредитні кошти ПАТ «Креді Агріколь Банк», згідно кредитного договору № 1/1391668 від 17.05.2013 р. в сумі 56 387 грн. 30 коп., з погашенням боргу до 16.05.2013 р. (а.с. 170-175), які були отримані за згодою [PERSON]. Даний транспортний засіб передавався в заставу згідно договору Z1/1391668 від 17.05.2013 р. і в цьому договорі вказано, що сторони оцінюють предмет застави (автомобіль) в 157 900 грн. 00 коп. (а.с. 166-169). Це свідчить про те, що даний автомобіль придбавалося виключно за рахунок коштів, отриманих [PERSON] у кредит від ПАТ «Креді Агріколь Банк» та у позику від [PERSON]. Позивачкою [PERSON] визнається та обставина, що фактично шлюбні відносини припинені в серпні 2013 р.. З довідки Філії «Центральне Регіональне управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вбчається, що 14 липня 2014 р. [PERSON] здійснив дострокове погашення грошових коштів та інших сум, згідно кредитного договору № 55-16/11-01253-с-а від 12.10.2011 р. та повністю виконав свої зобов'язання перед банком (а.с. 36). З виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 01.09.2013 р. по 15.12.2014 р. по ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вбачається, що у вказаний період згідно кредитного договору № 55-16/11-01253-с-а від 12.10.2011 р. було сплачено 105 428 грн. 45 коп. З розписки від 11.10.2013 р. на придбання автомобіля "SsangYong Korando" вбачається, що 20 липня 2014 р. [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 60 000 грн. З листа ПАТ «Креді Агріколь Банк» від 20.05.2014 р. (а.с. 86), та оборотних відомостей за період з 17.05.2013 р. по 20.05.2014 р. (а.с. 165) вбачається, що станом на 20 травня 2014 р. [PERSON] повернуті банку кредитні кошти в сумі 56 387 грн. 30 коп. та сплачена прострочена заборгованість в сумі 6 237 грн. 99 коп. та, що відсутня заборгованість згідно кредитного договору № 1/1391668 від 17.05.2013 р.. При цьому, до припинення фактичних шлюбних відносин в серпні 2013 р. по даному кредитному договору було сплачено 4 800 грн., а з 20 серпня 2013 р. по 20 травня 2014 р. сплачено 51 587 грн. 30 коп. З розписки від 14.05.2013 р. на придбання автомобіля "Renault Fluencе" вбачається, що 14 липня 2014 р. [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 грн.. Позивачка [PERSON], в порушення приписів ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, не надала доказів, які б підтверджували, що саме за рахунок спільних коштів подружжя, а не коштів отриманих [PERSON] в кредит від ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в позику від [PERSON] придбавались автомобілі "SsangYong Korando" та "Renault Fluencе", і що за рахунок спільних коштів подружжя, після припинення фактичних шлюбних відносин в серпні 2013 р., здійснювались погашення кредитів та позик, які були залучено для придбання цих автомобілів. Це при тому, що в судовому засіданні вона визнала той факт, що фінансової участі в погашенні коштів за придбані автомобілі вона з серпня 2013 р. не приймала. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 02.10.2013 р. по справі № 6-79цс13. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, і суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 02.10.2013 р., те, що основна частина коштів отриманих [PERSON] в кредит від ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в позику від [PERSON] на придбання автомобілів "SsangYong Korando" та "Renault Fluencе" була [PERSON] повернута після припинення фактичних шлюбних відносин з [PERSON], що мало місце в серпні 2013 р., суд приходить до висновку, що автомобілі "SsangYong Korando" та "Renault Fluencе" були придбані хоча і за час спільного проживання сторін, проте за рахунок коштів, які не були спільною сумісною власністю сторін, а тому вони не є об'єктом права спільної сумісної власності сторін. Судом встановлено, що автомобіль "Renault Fluencе" 8 липня 2014 р., за заявою [PERSON], був знятий з обліку для реалізації. Згідно довідки-рахунку серії ВІА № 457766 від 08.07.2014 р. [PERSON] придбала за 200 100 грн. автомобіль "Renault Fluencе" (а.с. 88). Судом встановлено, що 8 липня 2014 р.. за заявою [PERSON], була проведена вторинна реєстрація автомобіля "Renault Fluencе", придбаного в торгівельній організації. Судом встановлено, що автомобіль "SsangYong Korando" 18 липня 2014 р., за заявою [PERSON], був знятий з обліку для реалізації. Згідно довідки-рахунку серії ВІА № 598095 від 18.07.2014 р. [PERSON] придбав за 80 000 грн. автомобіль "SsangYong Korando" (а.с. 95). Судом встановлено, що 18 липня 2014 р. за заявою [PERSON], була проведена вторинна реєстрація автомобіля "SsangYong Korando", придбаного в торгівельній організації. Сторонами визнається, що [PERSON] являється матір'ю [PERSON], а [PERSON] являється зведеним братом [PERSON]. За таких обставин, [PERSON] вказані автомобілі відчужив матері та зведеному брату під час перебування у шлюбі з [PERSON]. В заяві про уточнення позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона не давала згоду на продаж транспортних засобів, однак з позовом про визнання недійсними реалізації автомобілів за довідками-рахунками з зазначених підстав не зверталася. Крім того, самостійною підставою для відмови в задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації є зміна підстав позову після початку розгляду судом справи по суті. Так, ст. 31 ЦПК України містить імперативний припис, згідно якого до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. За цивільно-процесуальним законодавством підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] обґрунтовувала вимоги про стягнення з [PERSON] грошової компенсації тим, що вона має право на таку грошову компенсацію, оскільки відповідачу виділяються автомобілі, а її право власності на 60/100 частин автомобілів припиняється (а.с. 2-5). З заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що [PERSON] обґрунтовувала вимоги про стягнення з [PERSON] грошової компенсації тим, що вона має право на таку грошову компенсацію, оскільки [PERSON] відчужив автомобілі без згоди подружжя та не в інтересах сім'ї (а.с. 137-139). При цьому, судом враховується, що позивачка в позовній заяві не вказувала про відчуження відповідачем автомобілів. Про вказане представнику позивача [PERSON] стало відомо до початку розгляду справи по суті 27.11.2014 р. (а.с. 122). В заяві про уточнення позовних вимог [PERSON] вказує, що в ході судового розгляду встановлено зняття автомобілів з реєстрації. Виходячи з наведеного, суд вважає, що подавши заяву про уточнення позовних вимог від 10.12.2014 р., після початку розгляду справи, позивачка фактично не тільки уточнила позовні вимоги, а й змінила підставу позовних вимог про стягнення грошової компенсації. Зміна підстави для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення грошової компенсації свідчить про фактичне подання нею нового позову. Вказане в сукупності дає підстави для висновку про необхідність відмови в позові в повному обсязі. Заперечення представника відповідача [PERSON] проти позову, з тих підстав, що [PERSON] згоди на стягнення з нього грошової компенсації не надавав, що позивачка не вносила суми на депозитний рахунок суду, на думку суду, є безпідставними, оскільки згода другого з подружжя та внесення коштів на депозитний рахунок суду передбачено при розгляді спору про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, в той час, як [PERSON] в заяві про уточнення позовних вимог вже не просила припинити її право власності на автомобілі, а просила стягнути грошову компенсацію за 60/100 частини вартості автомобілів, на тій підставі, що вони були спільною сумісною власністю подружжя, та реалізовані відповідачем без її згоди після припинення фактичних шлюбних відносин. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо того, що [PERSON] було вручено [PERSON] та [PERSON] 130000 грн. за автомобілі є недопустимими доказами, оскільки відсутнє документальне цьому підтвердження, а показами свідків дана обставина не підтверджується. У зв'язку з тим, що в позові [PERSON] відмовлено, тобто рішення ухвалено на користь відповідача [PERSON], на підставі ст. 88 ЦПК України, на його користь підлягають стягненню з [PERSON] витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судом встановлено, що: - відповідачем [PERSON] понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2030 грн., які він сплатив адвокату [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги, що підтверджено квитанцією № 29/14 від 27.11.2014 р.; - [PERSON] затрачений час на представництво інтересів [PERSON] в попередньому та судових засіданнях: 17.11.2014 р., 27.11.2014 р., 10.12.2014 р., 26.12.2014 р.; - [PERSON] ознайомлювався з матеріалами справи 17.11.2014 р., 26.12.2014 р.; - [PERSON] в судовому засіданні 27.11.2014 р. надав, складені ним письмові заперечення проти позову. В матеріалах справи наявний розрахунок оплати витрат на правову допомогу, як додаток до Договору про надання правової допомоги. Суд вважає, що розрахунок оплати витрат на правову допомогу в частині ознайомлення з матеріалами справи - 400 грн., в частині складання заперечень на позов - 450 грн., в частині здійснення представництва в суді - 980 грн., зроблений з урахуванням ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», Закону України «Про Державний бюджет на 2014 р.»., п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Тому, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 1830 грн.. В той же час, надання консультацій [PERSON] з боку адвоката [PERSON] документально не підтверджено, зокрема не вказано день коли надавалась консультація, тому 200 грн. стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] не підлягають.

Outcome: approved