Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просив суд забов'язати відповідача передати позивачу Посібник ""Пакет рекомендацій по веденню бізнесу" в натурі та укласти Акт; відновити становище, яке існувало між сторонами Ліцензійного договору № 10/05/КОМ до порушення прав позивача відповідачем шляхом визнання права позивача на використання Торговельної марки "Еко-Лавка" на умовах зазначеного договору. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.05.2016 року між відповідачем та позивачем було укладено ліцензійний договір №10/05/КОМ, яким сторони врегулювали відносини, що виникають з приводу надання відповідачем, діючим від імені усіх володільців ТМ "Еко-Лавка", права, на які у відповідача засвідчується свідоцтвом на торговельну марку №170379 від 13.05.2013 року. Відповідно до вимог п.1.2 - 1.3 предметом вказаного договору є отримання позивачем невиключної ліцензії на використання об'єктів права інтелектуальної власності, зокрема: торговельну марку "Єко-Лавка" (п. 1.2.1 Договору) , Посібник "Пакет рекомендацій по веденню бізнеса" ( п1.2.2 Договору) та право використання комерційної таємниці, що містить сукупність технічних, технологичних, комерційних та інших Знань Відповідача та зафіксована у Посібнику зазначеному у п. 1.2.2 договору. Відповідно до вимог п. 2.2.3 договору в строк не більше 5-ти днів з моменту сплати ліцензіатом (позивачем) плати (роялті) за дозвіл (ліцензію) на використання прав інтелектуальної власності відповідач (ліцензіар) повинен передати всю документацію, необхідну позивачу (ліцензіару) для використання ліцензії. Договором передбачено, що строки та порядок сплати роялті позивачем встановлюється п.7.2 Договору. У п.7.2 договору сторонами визначено, що сплата за ліцензію (роялті) за перший рік проводиться на підставі рахунку-фактури, який виставляє відповідач (ліцензіар) . Також визначено обсяг інформації, що повинна міститися у зазначеному рахунку-фактурі , а саме: розмір роялті, а також період за який роялті підлягають оплаті. Сторони дійшли згоди (останнє речення п.7.2 Договору), що у разі відсутності такого рахунку-фактури, вони не бачать перешкод у сплаті роялті без такого, тобто у сумі та за період, що визначається самим позивачем (ліцензіаром). Також у п.7.2 Договору сторонами визначений розмір роялті за один календарний рік (365 днів) в розмірі 1.000 грн. 19.09.2016 року позивачем (ліцензіатом) рекомендованим листом отримано повідомлення від відповідача ліцензіара) про односторонню відмову від договору із зазначенням такої підстави як - порушення вимог п.7.2 Договору, а саме несвоєчасне сплачення роялті за перший рік. Відповідно до вимог п. 10.3 відповідач (ліцензіат) має право відмовитись в односторонньому порядку від договору, зокрема у разі порушення позивачем (ліцензіатом) вимог щодо сплати роялті, а саме просрочення такої сплати на більш ніж на 30 днів. Одночасно, обов'язок по сплаті роялті визначено п.3.1.1 та п.7.2 договору, які містять умову про здійснення сплати лише після отримання рахунку-фактури. Здійснення сплати роялті без такого рахунку, є не обов'язком, а правом позивача (ліцензіата), яким він скористався враховуючи тривалий термін невиконання відповідачем свого обов'язку з надання такого рахунку-фактури. Слід врахувати також і вимоги податкового законодавства, та можливу відповідальність позивача (ліцензіата) у разі помилки у розмірі нарахування податку. Також, сторонами узгоджено час набрання чинності договору з моменту оплати роялті і також з урахуванням вимоги про отримання від відповідача (ліцензіара) рахунку-фактури з розрахунком суми та реквізитами платежу. Отже, на думку позивача, дії відповідача щодо односторонньої відмови від договору порушують законне право позивача на використання прав на торговельну марку "Еко-Лавка", отриманих за невиключною ліцензією, у зв"язку з чим позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача та третіх осіб у судове засідання з'явилась, позовних вимог не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову, крім того, подала до суду письмові заперечення на позов. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.05.2016 року між відповідачем та позивачем було укладено ліцензійний договір №10/05/КОМ, яким сторони врегулювали відносини, що виникають з приводу надання відповідачем, діючим від імені усіх володільців ТМ "Еко-Лавка", права, на які у відповідача засвідчується свідоцтвом на торговельну марку №170379 від 13.05.2013 року. Відповідно до вимог п.1.2 - 1.3 предметом вказаного договору є отримання позивачем невиключної ліцензії на використання об'єктів права інтелектуальної власності, зокрема: торговельну марку "Єко-Лавка" (п. 1.2.1 Договору) , Посібник "Пакет рекомендацій по веденню бізнеса" ( п1.2.2 Договору) та право використання комерційної таємниці, що містить сукупність технічних, технологичних, комерційних та інших Знань Відповідача та зафіксована у Посібнику зазначеному у п. 1.2.2 договору. Відповідно до вимог п. 2.2.3 договору в строк не більше 5-ти днів з моменту сплати ліцензіатом (позивачем) плати (роялті) за дозвіл (ліцензію) на використання прав інтелектуальної власності відповідач (ліцензіар) повинен передати всю документацію, необхідну позивачу (ліцензіару) для використання ліцензії. Договором передбачено, що строки та порядок сплати роялті позивачем встановлюється п.7.2 Договору. У п.7.2 договору сторонами визначено, що сплата за ліцензію (роялті) за перший рік проводиться на підставі рахунку-фактури, який виставляє відповідач (ліцензіар) . Також визначено обсяг інформації, що повинна міститися у зазначеному рахунку-фактурі , а саме: розмір роялті, а також період за який роялті підлягають оплаті. Сторони дійшли згоди (останнє речення п.7.2 Договору), що у разі відсутності такого рахунку-фактури, вони не бачать перешкод у сплаті роялті без такого, тобто у сумі та за період, що визначається самим позивачем (ліцензіаром). Також у п.7.2 Договору сторонами визначений розмір роялті за один календарний рік (365 днів) в розмірі 1.000 грн. Пунктом 18.1 статті 18 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченомустаттею 18 та розділом IV цього Кодексу. Згідно з абзацом 1 підпункту "б" пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається. Статтею 168.1.1. Податкового кодексу України встановлено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Згідно ст. 168.1.2. Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Відповідно до вимог п.2.3 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку затвердженого Наказом Міністерства фінансів України 13.01.2015 року №4, податковий розрахунок подається до контролюючих органів за місцезнаходженням податкового агента - юридичної особи або її відокремлених підрозділів чи до контролюючого органу за податковою адресою фізичної особи - податкового агента. Статтею 14.1.225. Податкового кодексу України визначено, що роялті - це будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інших аудіовізуальних творів, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау). З наведеного можна зробити висновок, що без наданого відповідачем рахунку-фактури, з визначенням суми роялті, неможливе нарахування позивачем (який є податковим агентом в цьому випадку) суми податку , який позивач повинен сплатити до бюджету за відповідача. Окрім того п.7.4 договору сторони визначили, що відповідач (ліцензіар) окрім інформації з розрахунком суми роялті, повинен вказати у рахунку-фактурі і номер банківського рахунку, на який позивач (ліцензіар) повинен здійснити платіж суми роялті. Крім того, ч.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог п.10.1 договору сторони дійшли згоди, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту сплати ліцензіаром роялті за перший рік в порядку, визначеному у п.7.2 договору, яким визначений обов'язок сплати роялті за перший рік на підставі рахунку-фактури. Таким чином, враховуючи право позивача, передбачене п.7.2 договору, здійснити платіж роялті без рахунку-фактури та на банківські реквізити відповідача (ліцензіара) зазначені у договорі, позивач грошовим переказом від 16.09.2016 року здійснив платіж роялті за перший рік із розрахунку повного року у 365 днів. З наведеного вбачається, що договір набрав чинності для сторін, не зважаючи на відсутність рахунку -фактури для сплати роялті від відповідача (ліцензіара), 16.09.2016 року, на підставі існуючого права у позивача на здійснення платежу роялті на власний розсуд та без рахунку -фактури. Однак, 19.09.2016 року позивачем (ліцензіатом) рекомендованим листом отримано повідомлення від відповідача (ліцензіара) про односторонню відмову від договору, у зв"язку із порушення позивачем вимог п.7.2 договору, а саме несвоєчасне сплачення роялті за перший рік. Відповідно до вимог п. 10.3 договору відповідач (ліцензіат) має право відмовитись в односторонньому порядку від договору, зокрема у разі порушення позивачем (ліцензіатом) вимог щодо сплати роялті, а саме просрочення такої сплати на більш ніж на 30 днів. Одночасно з цим, обов'язок по сплаті роялті визначено п.3.1.1 та п.7.2 договору, які містять умову про здійснення сплати лише після отримання рахунку-фактури. Здійснення сплати роялті без такого рахунку, є не обов'язком, а правом позивача (ліцензіата), яким він скористався враховуючи тривалий термін невиконання відповідачем свого обов'язку з надання такого рахунку-фактури. Слід врахувати також і вимоги податкового законодавства, та можливу відповідальність позивача (ліцензіата) у разі помилки у розмірі нарахування податку. Також, сторонами узгоджено час набрання чинності договору з моменту оплати роялті і також з урахуванням вимоги про отримання від відповідача (ліцензіара) рахунку-фактури з розрахунком суми та реквізитами платежу. Посилаючись у листі про відмову від договору на невиконання позивачем вимог п.7.2 договору, відповідач фактично починаючи з моменту отримання позивачем цього листа не визнає більше його право на використання Торговельної марки "Еко-Лавка". Так п.1 ч.1 ст.424 ЦК України встановлено, що до майнових прав інтелектуальної власності відноситься право на використання об'єкта права інтелектуальної власності. Частиною 1 ст.432 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистомсвого права інтелектуальноївласностівідповідно до статті 16 цього Кодексу. Статтею 16 ЦКУ встановлений такий спосіб захисту права, як його визнання, у разі якщо будь-яка особа не визнає таке право. Одностороння відмова відповідача (ліцензіара) від договору означає, зокрема і невизнання ним майнового права позивача на використання об'єкта права інтелектуальної власності (Торговельна марка "Еко-Лавка"), а від так таке право підлягає захисту. За наслідками виконання позивачем вимог п.3.1.1 , п.7.2, п. 7.4 та п. 10.1 договору починаючи з 16.09.2016 року позивач набув статус особи, яка має право на використання об'єкта права інтелектуальної власності - Торговельної марки "Еко-Лавка", використання Посібнику "Пакет рекомендацій по веденню бізнеса" (п1.2.2 Договору) та право використання Комерційної таємниці, що містить сукупність технічних, технологичних, комерційних та інших Знань Відповідача та зафіксована у Посібнику зазначеному у п. 1.2.2 договору. Однак, з моменту отримання позивачем письмового повідомлення від відповідача про односторонню відмову від договору, та відповідно до умов 10.3. договору, право останнього на використання об'єкта права інтелектуальної власності - Торговельної марки "Еко-Лавка", Посібнику "Пакет рекомендацій по веденню бізнеса" ( п1.2.2 Договору) та право використання Комерційної таємниці, що містить сукупність технічних, технологичних, комерційних та інших Знань Відповідача та зафіксована у Посібнику зазначеному у п. 1.2.2 договору - припинено. Оскільки договір має презумпцію дійсності, то способом захисту порушеного права позивача є відновлення становища, що існувало до такого порушення права, шляхом встановлення факту наявності права позивача на використання об'єкта права інтелектуальної власності - Торговельної марки "Еко-Лавка", Посібнику "Пакет рекомендацій по веденню бізнеса" (п 1.2.2 Договору), права на використання Комерційної таємниці, що містить сукупність технічних, технологичних, комерційних та інших знань відповідача та зафіксована у Посібнику зазначеному у п. 1.2.2 договору на умовах і в термін передбачених договором. Відповідно до вимог п. 2.2.3 договору в строк не більше 5-ти днів з моменту сплати ліцензіатом (позивачем) плати (роялті) за дозвіл (ліцензію) на використання прав інтелектуальної власності відповідач (ліцензіар) повинен передати всю документацію, необхідну позивачу (ліцензіару) для використання ліцензії. Як встановлено судом 16.09.2016 року позивач (ліцензіат) здійснив проплату роялті, незважаючи на відсутність рахунку -фактури з боку відповідача (ліцензіар) та відповідно до п.10.1 договору він вважається укладеним та набрав чинності. Таким чином, в строк до 23.09.2016 року відповідач (ліцензіар) повинен був передати позивачу (ліцензіату), відповідно до вимог п.4.1 договору, Посібник "Пакет рекомендацій по веденню бізнесу", що станом на день ухвалення судом рішення відповідачем не виконано, а отже відбулося порушення прав позивача, передбачені п. 3.2 договору, які підлягають захисту шляхом забов'язання відповідача (ліцензіара) виконати обо'язок, встановлений договором від 10.05.2016 року, укладений між сторонами та передати позивачу в натурі Посібник "Пакет рекомендацій по веденню бізнесу" з укладанням акта, форма якого визначена у п.4.1 договору. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved