Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

КПТМ «Криворіжтепломережа» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог представник позивач посилався на те, що відповідачу [PERSON] , яка є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , проводилися нарахування відповідно до встановлених тарифів на теплову енергію, яка постачалася позивачем. За період з 01.02.2007 по 01.11.2019 утворилася заборгованість по оплаті теплової енергії в сумі 34550,45 грн., яку просив стягнути з відповідача на користь КПТМ «Криворіжтепломережа». Ухвалою від 31.03.2020 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 23.06.2020 за клопотанням представника позивача витребувано з КП "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" ДОР" архівну довідку про те, за ким зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] ; з Криворізької філії державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області копію договору купівлі-продажу від 27.02.2007 р., посвідченого державним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ткаченко Л.Б., за яким [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] . 22.09.2020 на виконання ухвали від 23.06.2020 з Криворізької філії державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області надійшла до суду копія договору купівлі-продажу від 27.02.2007, посвідченого державним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ткаченко Л.Б., за яким [PERSON] , продала квартиру [ADDRESS] (а.с.64). 06.10.2020 з КП "Криворізьке бюро технічної інвентаризації" ДОР" до суду надійшов лист, яким повідомлено, що станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване на ім`я [PERSON] (а.с.65). Відповідач, отримавши копію позовної заяви із доданими до неї документами та ухвалу про розгляд справи в спрощеному провадженні, не скористався правом подачі відзиву на позовну заяву. Частиною 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2019, власником квартири [ADDRESS] зазначена [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10.08.2004 Шостою криворізькою державною нотаріальною конторою (а.с.9). Згідно з довідкою КПТМ «Криворіжтепломережа» відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Її знято з реєстрації за вказаною адресою 03.04.2007. У квартирі зареєстрованих осіб немає. За зазначеною адресою відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.12). З розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] вбачається, що за адресою: [ADDRESS] за період з 01.02.2007 по 01.11.2019 заборгованість складає 34550,45грн. (а.с.13). Відповідно до наданих суду актів у зв`язку з початком опалювального сезону, до будинку [ADDRESS] було подано централізоване опалення, яке по закінченню опалювального сезону, було припинене (а.с.14-32). За відомостями, що надійшли до суду 02.03.2020 з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 03.04.2007. (а.с.35). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на дату подачі позову до суду), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на дату подачі позову до суду), залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на дату подачі позову до суду), визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги. Наведеними положеннями законів передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20, п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на дату подачі позову до суду), виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг, тоді як на споживача покладається обов`язок своєчасно оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. За інформацією, наданою КП ДОР «Криворізьке БТІ», станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване на ім`я [PERSON] (а.с.65). Згідно з договором купівлі-продажу від 27.02.2007, посвідченого державним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ткаченко Л.Б., [PERSON] , продала квартиру [ADDRESS] (а.с.64). Як убачається зі змісту пункту 4.10 договору купівлі-продажу від 27.02.2007 року, укладеному між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору, оскільки згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (а.с.64 зворот). Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Щодо набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року суд приходить до наступного. У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна. Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника. Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. Із викладеного слідує, що вимога позивача про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги до відповідача [PERSON] за період з лютого 2007 року пред`явлена безпідставно, оскільки не встановлений факт наявності права власності, реєстрації та фактичного проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] , до якої були надані комунальні послуги, що виключає факт отримання цих послуг саме відповідачем [PERSON] , починаючи з лютого 2007 року по листопад 2019 року, відповідно до розрахунку заборгованості за надані послуги. Отже, достовірно встановивши, що [PERSON] фактично не користувалася житлово-комунальними послугами, що надавалися за адресою: [ADDRESS] у спірний період, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до п.2 ч.2 статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у зв`язку з відмовою у позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed