Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2014 р. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 22.05.2010 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] фактично був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Audi, д.н.з. [NUMBER], що підтверджується відповідною розпискою та довіреністю від 22.05.2010 р., відповідно до яких, позивач придбав у свою власність вказаний вище автомобіль, а відповідач отримав грошові кошти. В подальшому, позивач питанням зняття вищезазначеного автомобіля з реєстрації не займався через сімейні обставини, проте, 24.11.2013 р. керуючи автомобілем, позивача було зупинено працівником ДПС, який вилучив транспортний засіб на підставі постанови ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві про арешт та розшук майна. Позивач вважає, що на момент відкриття виконавчого провадження спірний автомобіль фактично належав йому, а тому просить суд визнати за ним право власності на вказаний вище транспортний засіб та зняти арешт з вказаного автомобіля. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення, підтвердив наведені позивачем обставини справи. Представник відповідача ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві направив на адресу суду письмові пояснення на позов, відповідно до яких у вирішенні справи по суті поклався на розсуд суду та просив розглянути справу за його відсутності (а.с. 31), а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставні наявних в матеріалах справи доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Господарський суд м. Києва виніс 07.08.2013 р. наказ про примусове виконання рішення № 5011-18/16339-2012, відповідно до якого з ФОП [PERSON] на користь ПП «Фірма «Відродження» стягнуто борг в розмірі 38 000 грн. та судовий збір в розмірі 1 362 грн. 12 коп. (а.с. 20). Встановлено, що постановою ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 22.08.2013 р. в порядку виконання наказу Господарського суд м. Києва № 5011-18/16339-2012, накладено арешт на все майно ФОП [PERSON] у межах суми звернення стягнення (а.с. 15). В судовому засіданні встановлено, що позивач 24.11.2013 р. керуючи автомобілем Audi, д.н.з. [NUMBER] на 50 км а/д Кіпті-Глухів був зупинений ст. інспектором ДПС Фесенко С.О., який на підставі Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, вилучив зазначений вище автомобіль (а.с. 10). Встановлено, що 22.05.2010 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена довіреність, відповідно до якої, відповідач [PERSON] уповноважив позивача [PERSON] керувати та розпоряджатися з правом продажу автомобілем марки Audi, д.н.з. [NUMBER], 1993 року випуску (а.с. 9). Також, встановлено та підтверджено в судовому засіданні відповідачем, що останній відповідно до власноручно складеної розписки від 22.05.2010 р. продав позивачу автомобіль Audi, д.н.з. [NUMBER], гроші за продаж отримав в повному обсязі. Тобто, вказані правовідносини виникли задовго до укладеного між відповідачем [PERSON] та ПП "Фірма "Відродження" договору від 01.12.2011 р. (а.с. 19). Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] фактично був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Audi, модель 100, 1993 року випуску, чорного кольору, шасі [NUMBER], тип легковий СЕДАН, реєстраційний номер [NUMBER], оскільки сторони вчинили певні дії на користь один одного, при цьому, між ними були досягнуті всі істотні умови притаманні саме договору купівлі-продажу, а тому суд вважає, що позивач набув на правових підставах право власності на зазначений вище автомобіль, яке підлягає визнанню в судовому порядку. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою собою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, на момент винесення 07.08.2013 р. Господарським судом м. Києва наказу та винесення 22.08.2013 р. постанови ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, спірний автомобіль фактично належав позивачу [PERSON], який правомірно набув право власності на вказаний транспортний засіб задовго до укладеного між відповідачем [PERSON] та ПП "Фірма "Відродження" договору від 01.12.2011 р., а тому накладення державним виконавцем арешту на це майно порушує майнові права позивача як власника автомобіля. Враховуючи вище викладене в сукупності досліджених доказів, суд приходить до висновку про відсутність у головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Ткачової К.В. правових підстав для накладення арешту на транспортний засіб автомобіль марки Audi, модель 100, 1993 року випуску, чорного кольору, шасі [NUMBER], тип легковий СЕДАН, реєстраційний номер [NUMBER], в зв'язку з чим вказаний автомобіль підлягає звільненню з під арешту. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог, які відповідно до ст. 60 ЦПК України, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження та обґрунтування, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 321, 328, 334, 392, 655 ЦК України та

Outcome: approved