Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про звільнення майна з-під арешту посилаючись на те, що постановою про арешт майна боржника від 12.08.2003 року, державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС управління юстиції Одеської області було накладено арешт на майно [PERSON] , а саме: на земельну ділянку [ADDRESS] та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці під № [ADDRESS]. Позивач як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину після смерті [PERSON] та звернувся до державного реєстратора з метою реєстрації права власності, але йому було відмовлено у зв"язку з існуванням арешту на вказане вище майно, а тому він звернувся до суду з позовом. В судове засідання позивач не з`явився, представник подав заяву про розгляд справи у його відсутність, та задоволення позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.08.2003 року державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС управління юстиції Одеської області винесено Постанову, якою накладено арешт на земельну ділянку [ADDRESS] та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці під [ADDRESS] , що належить [PERSON] З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана щодо суб`єкта, сформованого 05.12.2018 року слідує, що 27.11.2008 року за № 8236176, №8238231 накладено арешт на земельну ділянку [ADDRESS] та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці під № [ADDRESS] на підставі постанови Овідіопольського РВ ДВС управління юстиції Одеської області від 12.08.2003 року. У відповіді № 40-26750 від 19.12.2018 року Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області повідомив, що встановити наявність виконавчого провадження в межах якого накладено арешт на вказані об"єкти нерухомого майна є неможливим у зв"язку з тим, що електронна база заснована та працює з 2009 року, а виконавчі провадження у паперовій формі відповідно до порядку знищення виконавчих проваджень передбачено наказом "Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, а саме: п.9.9 вищевказаного наказу. Строк зберігання завершених виконавчих проваджень переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Як вбачається з рішення Овідіопольського районного суду Одеської області по цивільній справі за позовом прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах Овідіопольської РЕМ ВАТ "Одесаобленерго" до [PERSON] про стягнення заборгованості від 31.05.2001 року, вирішено стягнути з [PERSON] 2754,73 грн. в рахунок відшкодування заподіяної шкоди та 51, 00 грн. держмита на користь держави. Згідно довідки б/н Овідіопольського РЕМ АТ "Одесаобленерго" станом на 27.12.2018 року за адресою споживання електричної енергії : [ADDRESS] відсутня заборгованість. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved