Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

15.10.2020 року виконувач обов"язків керівника Лубенської місцевої прокуратури Котяш Андрій Іванович звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Центрального округу до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області, скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення 34 сесії 5 скликання Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24.12.2009 «Про внесення змін в рішення «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок громадянам» в частині надання у власність із земель сільської ради [PERSON] , земельної ділянки кадастровий номер 5324881201:01:001:0399 площею 0,2860 га для ведення особистого селянського господарства; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5324881201:01:001:0399 площею 0,2860 га для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1524061953248, яка належить [PERSON] ; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області в особі Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області земельну ділянку загальною площею 0,2860 га з кадастровим номером 5324881201:01:001:0399; стягнути з відповідачів фактично понесені судові витрати на користь прокуратури Полтавської області (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р 35210088006160 банк ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ЄДРПОУ 02910060, код класифікації видатків бюджету 2800). Свої вимоги мотивує тим, що Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факти порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельної ділянки у приватну власність на території с. Вишняки Хорольського району Полтавської області за рахунок земель водного фонду. Рішенням 31 сесії 5 скликання Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 23.11.2009 «Про дозвіл на виготовлення технічної документації про передачу у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації по передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,23 га для ведення особистого селянського господарства у с. Вишняки (на підставі запису погосподарської книги [ADDRESS] за 1996-2000 роки, особовий рахунок № [NUMBER] ). Рішенням 34 сесії 5 скликання Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24.12.2009 внесено зміни у рішення 31 сесії 5 скликання Вишняківської сільської ради та викладено у наступній редакції: «Передати безоплатно у власність гр. [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2860 га». На підставі вищезазначеного рішення сільської ради Сивовол О.Г. розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5324881201:01:001:0399 та отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2860 га серія ЯИ №284666. Після смерті [PERSON] , власником земельної ділянки з кадастровим номером 5324881201:01:001:0399 стала [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину номер 489 від 04.04.2018. На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] 04.04.2018 зареєструвала за собою право власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1524061953248. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 199756326 від 11.02.2020 право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] . Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5324881201:01:001:0399 згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 17.02.2020 становить 6144,19 грн. Разом з тим, за результатами опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, встановлено, що передача у власність вказаної земельної ділянки відбулась з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим рішення 34 сесії 5 скликання Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24.12.2009 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,2860 га для ведення особистого селянського господарства є незаконними та підлягає скасуванню, а земельна ділянка витребуванню до земель комунальної власності. Ухвалою судді від 16.10.2020 року провадження у зазначеній справі відкрито, призначено підготовче засідання. В судове засідання представник позивача не з"явився. В судове засідання відповідач [PERSON] не з"явилася, але подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача\~ Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області Бибик В.В. не з"явився, але подав заяву про розгляд справи за його відсутності,зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились. Врахувавши позиції сторні, дослідивши наявні в справі докази та перевіривши обставини справи, суд дійшов до наступного. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України (частина другастатті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Відповідно до пункту 2 статті 121Конституції Україниу редакції, чинній на час подання позову, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом (частина перша статті 36-1Закону України «Про прокуратуру`у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду (далі - Закон № 1789-XII)). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другоїстатті 45 ЦПК Україниу редакції, чинній на час звернення до суду). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (частина третястатті 36-1 Закону № 1789-XII). За наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальнимзаконом, звертатися до суду з позовами (пункт 1 частини п`ятої зазначеної статті).Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятоюстатті 36-1 Закону № 1789-XII, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення, зокрема, інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту (частина шоста вказаної статті). ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, §35). Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка належала до комунальної власності територіальної громади Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області ( на даний час Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області). Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так,\~положення ст. ст. 13, 14 \~визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Конституцією Згідно зі\~ ст. 19 Земельного Кодексу України\~за основним цільовим призначенням земель виділяють, зокрема, \~землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови та землі\~водного\~фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Відповідно до \~\~ст. 20 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Пунктом 12\~\~Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. У відповідності до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України\~\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Разом з тим, спірна земельна ділянка була сформована за рахунок земель водного фонду, та була передана у приватну власність всупереч вимог закону з огляду наступне. Так, відповідно до\~\~статті 4 \~Водного\~кодексу України та частини 1 статті 58 Земельного кодексу Українистатті 4\~ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до земель\~водного фонду, серед іншого, належать\~землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм . Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою (частина 2\~статті 58 Земельного кодексу України). Прибережна захисна смуга\~є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (статті\~1, 88, 90 Водного\~кодексу України, статті\~60, 61 Земельного кодексу України). Частинами 1, 3\~ ст. 60 Земельного кодексу України\~встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.\~ Право на землі водного фонду, встановлене\~, передбачає можливість передачі земель водного фонду у приватну громадян власність лише в одному випадку, а саме при передачі у власність замкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів) (ч. 2 ст. 59 ЗК України), та виключний перелік випадків передачі земель водного фонду в оренду (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Крім того, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель\~водного\~фонду статтею 61 Земельного кодексу України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах. Таким чином, наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що\~прибережна захисна смуга\~може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тобто, передача земель водного фонду у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, як це визначено оспорюваним рішенням та державним актом, не передбачено приписами законодавства, натомість земельна ділянка вказаної категорії може перебувати виключно у комунальній чи державній власності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для середніх річок, водосховищ на них та озер 50 метрів уздовж урізу води. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого\~, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками\~землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого\~наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року N 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених\~статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до\~ постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року N 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації. Отже, виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених\~ст. 60 Земельного кодексу України та , орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови N 486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.ст. 88 Водного кодексу України Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги (аналогічна правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року у справі N 915/1224/13, від 9 вересня 2014 року у справі N 915/1226/13, від 9 вересня 2014 року у справі N 915/1228/13). Згідно\~\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, а також садівництво та городництво.ст. 89\~Водного\~кодексу України Отже, однією з основних особливостей правового режиму прибережної захисної смуги є нерозривний зв`язок її використання із водним об`єктом, що з огляду на незаконну передачу спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства несе пряму загрозу нанесення шкоди функціонуванню наявного водного об`єкта. Відведена у приватну власність оспорюваним рішенням Вишняківської сільської ради земельна ділянка з кадастровим номером 5324881201:01:001:0399 для ведення особистого селянського господарства розташована поблизу річки та включає в себе землі площею 0,1986 га, які відносяться до земель\~водного\~фонду (прибережна захисна смуга), а саме у долині р. Хорол (прибережна захисна смуга 50 м.), що також підтверджується листом державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 28.08.2019 № 807 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Таким чином, оспорюване рішення прийнято Вишняківською сільською радою в порушення вимог ст.ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 58-61 Земельного кодексу України ст. ст. 4, 88, 89 Водного кодексу України, оскільки землі прибережної захисної смуги взагалі не можуть передаватися у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. Разом з тим, за змістом ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Крім того, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До прийняття оспорюваного рішення та видачі державного акта на спірну земельну ділянку, остання перебувала у комунальній власності. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. А згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України, зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. У відповідності до правової позиції Верховного суду України державний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акту безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано (постанови Верховного Суду України від 18.09.13 (справа № 6-12цс13), від 23.10.13 (справа № 6-93цс13) та від 25.06.14 (справа № 6-67цс14). В даному випадку спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч встановленого законом порядку на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, а тому існують всі правові підстави для визнання незаконним та скасування відповідного рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійним виданого на його підставі державного акта на право приватної власності на землю. Згідно з приписами ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 статті 396 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК). За змістом закріпленого в даній статті загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між первісним власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з первісним власником договору. В свою чергу, ч.ч. 1, 3 ст. 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором (або свідоцтвом про право на спадщину), права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна відчужувача за першим правочином у ланцюгу правочинів. Разом з тим, з урахуванням положень ст. 19 Конституції України, ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 172 Цивільного кодексу України, територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Так, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Таким чином, реалізація відповідним органом місцевого самоврядування правомочностей щодо об`єктів комунальної власності, зокрема розпорядження майном всупереч положень, передбачених законом, не може бути оцінено як вираження волі територіальної громади (постанови Верховного Суду України від 25.01.17 (справа № 3-1533гс16), від 05.10.16 (справа № 3-604гс16) та від 15.03.17 (справа № 3-1515гс16). Натомість, надання у приватну власність земель водного воду для ведення особистого селянського господарства без врахування імперативної заборони щодо використання земель водного фонду з метою зайняття сільськогосподарською діяльністю та відсутності передбачених законом підстав для перебування у приватній власності земель вказаної категорії, суперечить вимогам законодавства, зокрема ст. ст. 20, 21, 60, 61 Земельного кодексу України, ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України, призвело до вибуття спірної земельної ділянки з комунальної власності всупереч встановленому законом порядку. Тобто, в даному випадку спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч вимог закону та безоплатно, а тому існують всі правові підстави для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність на підставі ст. ст. 387,\~388,\~396 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей\~4,5 Земельного кодексу України,\~\~завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання\~землі\~як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель комунальної власності в приватну власність за умов імперативної заборони таких дій позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності та користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Разом з тим, згідно з положеннями ст. ст. 4, 88, 89 Водного кодексу України землі водного фондує її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах, в збереженні належного стану навколишнього природного середовища. За змістом ст. 95 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) підлягають охороні від забруднення, засмічення, вичерпання та інших дій, які можуть погіршити умови водопостачання, завдавати шкоди здоров`ю людей, та інші несприятливі явища внаслідок зміни фізичних і хімічних властивостей вод, зниження їх здатності до природного очищення, порушення гідрологічного і гідрогеологічного режиму вод. З огляду на викладене, води та землі водного фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання земельних ділянок, що обумовлює беззаперечний підвищений суспільний інтерес до правильного застосування законодавства у даній сфері, що узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини наведеною в п. 54 рішенні у справі «Трегубенко проти України». Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте. Враховуючи вимоги ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 59, 60, 61 Земельного кодексу України слід зазначити, що законодавцем визначено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть надавати у власність та передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування, з урахуванням наявності імперативної заборони їх розорювання, а також здійснення садівництва та городництва. Таким чином, законно набути в приватну власніть спірну земельну ділянку водного фонду із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі і відповідач. Натомість, [PERSON] набула спірну земельну ділянку у приватну власність у результаті прийняття органом місцевого самоврядування низки рішень, зокрема незаконного рішення 34 сесії 5 скликання Вишняківської сільської ради Хорольського району Полтавської області від 24.12.2009, та незаконної видачі державного акта серія ЯИ № 284666 на право власності на землю на цій підставі. Фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення земельної ділянки водного фонду, яку було передано у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. Однак, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних ознак для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 ВК України), відстань до природних водойм (річки) (ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України) спірної земельної ділянки, відповідач знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що ділянка передана у приватну власність з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини Чепмен (CHAPMAN) проти Сполученого Королівства Великобританії від 18.01.2001 (скарга № 27238/95) зазначено, що Європейський Суд навряд чи зможе надати захист особам, які, усвідомлюючи заборони, встановлені законодавством, споруджують житла в екологічно захищених зонах. Якби Європейський Суд вчинив інакше, він би заохочував дії на шкоду захисту прав інших осіб на безпечні екологічні умови проживання (п. 102 рішення). Також варто зауважити, що Стокгольмська Декларація, прийнята у 1972 році на Конференції Організації Об`єднаних Націй з навколишнього довкілля сформулювала принцип про те, що Людина [повинна мати] має основне право на свободу, рівність і сприятливі умови життя в довкіллі, якість якого дозволяє вести гідне і процвітаюче життя, вона несе головну відповідальність за охорону і поліпшення довкілля на благо нинішнього і майбутніх поколінь. Збереження і покращення якості оточуючого людину середовища є важливою проблемою, яка впливає на добробут народів та економічний розвиток усіх держав світу; це вираз волі народів усього світу і обов`язок урядів усіх держав. Орхуська Конвенція про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, була погоджена Європейською економічною комісією ООН у 1998 році. Конвенція ратифікована у 40 країнах та Євросоюзом. Цей міжнародний договір визнає право кожної людини нинішнього та прийдешніх поколінь на життя в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров`я та добробуту. Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950) не містить екологічних прав. Але рішення Європейського суду формують судову практику, відповідно до якої визнається, що забруднення навколишнього середовища є причиною порушення основних прав громадян, як права на життя, на повагу до приватного та сімейного життя. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 27.11.2007 у справі Хаммер проти Бельгії суд вирішив, що незважаючи на той факт, що навколишнє середовище прямо не захищене в Конвенції, проте саме по собі воно є цінністю, в якій як суспільство, так і державні органи мають живий інтерес. Економічні міркування і навіть право на власність, не мають виходити на перший план у питаннях охорони навколишнього середовища, зокрема, коли ця сфера законодавчо регулюється державою. Таким чином, державні органи зобов`язані діяти з метою захисту навколишнього середовища. Оскільки водний фонд є невід`ємним елементом екосистеми, незаконна передача у приватну власність земель водного фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля. За таких обставин позов Лубенської місцевої прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Така позиція повністю узгоджується з правовий висновком, який викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Згідно положень\~статті 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами першою та п`ятою\~статті 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, незаконне вилучення земель водного фондів виявлено прокурором під час моніторингу Публічної кадастрової карти 26.10.2018, що стало підставою для внесення відповідних відомостей до ЄРДР за № 42018171240000193. Окрім того, згідно правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 3-604гс16 та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 у справі № 522/16570/15-ц право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються. Також, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 № 372/1684/14-ц, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. У разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Відповідна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах і колегією суддів Судової палати в господарських справах Верховного Суду України у постановах від 11 листопада 2014 року (справа № 21- 493а14) та 09 грудня 2014 року (справа 21-308а14). Як викладено у Постанові від 29 травня 2019 року по справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376 цс 18) , Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно - пункт 9 частини першої статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом № 340-IX від 05.12.2019 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому суд також враховує висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі N 915/127/18 (провадження N 12-184гс18) , що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина третя статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції Закону № 340-IX від 05.12.2019). Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права - як встановлено за обсавинами даної справи), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Тому за позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності відповідачем є не суб`єкт держаної реєстрації прав, а особа, щодо права якої здійснено такий запис. За такого, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір, сплачений при подачі позову, в рівних частках з кожного. Приписами ч.1 ст.142 ЦПК України передбачено, що визнання позову Відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved