Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" про визнання кредитного договору та договору застави транспортного засобу недійсними. Свої вимоги мотивував тим, що 29 липня 2013 року з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" був укладений кредитний договір № 50009792, згідно якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 185 058,47 грн., що еквівалентно 22 720,50 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних. 31 липня 2013 року з метою забезпечення зазначеного кредитного договору було укладено договір застави транспортного засобу № 50009792, відповідно до якого позивач передав відповідачу в заставу майно, а саме автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy GP Kombi», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. 06 серпня 2015 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої позивач отримав додаткову суму кредиту у розмірі 81 028,43 грн., що еквівалентно 3 752,88 Доларів США. Згідно п.1.1. загальних умов кредитування, які є додатками до кредитного договору відповідач зобов'язувався надати позивачу кредит в українських гривнях. В кредитному договорі було визначено сторонами повернення кредиту в еквіваленті іноземної валюти(долар США). Відповідачем були порушені вимоги законодавства, що виразились у відсутності в кредитному договорі інформації з детальним розписом сукупної вартості кредиту в процентному значенні та грошовому виразі, що мало наслідок порушення права споживача.Тому положення кредитного договору, які встановлюють пряму залежність між вартістю кредиту та платежів за ним з обмінним курсом іноземної валюти, в якій кредит не надавався, є дискримінаційними та несправедливими по відношенню до позивача, як споживача, встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків сторін та є такими, що не відповідають приписам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважає, що такі дії відповідача суперечать положенням абз.1 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", де зазначено заборону кредитування в іноземній валюті. Відповідач також не мав права здійснювати валютні операції, визначати розмір зобов»язань у іноземній валюті,здійснюючи таким чином приховані валютні операції.У зв'язку з чим вважає, що положення п. 1.3.1 даного кредитного договору не відповідають вимогам чинного законодавства України, на момент його укладення та порушували і порушують його права. Просив суд визнати недійсним кредитний договір № 50009792 від 29 липня 2013 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», визнати недійсним Договір застави транспортного засобу № 50009792 від 31 липня 2013 року. Укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті». Позивач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснювали [PERSON], [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що визначення в графіку погашення кредиту розміру щомісячного платежу в доларах США та закріплення в умовах кредитування щомісячного платежу еквівалентного в іноземній валюті є несправедливим та свідчить про зловживання відповідачем свого права. Просив суд визнати недійсним кредитний договір № 50009792 від 29 липня 2013 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», визнати недійсним Договір застави транспортного засобу № 50009792 від 31 липня 2013 року. Укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті». Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Пояснив, що 29 липня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" було укладено додаткову угоду № 1, в якій заборонено дострокове повернення коштів та передбачено у разі дострокового повернення в період з 01 березня 2013 року по 30 липня 2013 року позичальник зобов»язаний оплатити вартість послуг, пов»язаних з погашенням та обслуговуванням кредиту. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала. Підтримала письмові заперечення, в яких зазначено, що положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті. Сукупна вартість кредиту, в розумінні ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» це вартість послуг, пов»язаних з укладанням кредитного договору та обслуговуванням кредиту протягом усього часу існування відносин між Кредитором та Боржником,плата за користування кредитом. Графік погашення кредиту містить детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача(у процентному значенні та грошовому виразі).Перед укладенням кредитного договору позивачу надано повну та достовірну інформацію про умови кредитування,попереджено про ризики,які виникають через застосування еквіваленту платежів у іноземній валюті. Позивач погодився з усіма умовами кредитного договору. Сторони погодилися, що кошти у повернення Кредиту відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання відповідачем очікованої станом на дату сплати таких коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти. Тому твердження,що існує істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків сторін не відповідає дійсності. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Климкович Ю.Б., Таран М.В. підтрималиа позицію представника відповідача [PERSON] Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. 29 липня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" було укладено кредитний договір № 50009792, згідно якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 185 058,47 грн., що еквівалентно 22 720,50 доларів США, строком на 60 місяців зі змінною ставкою в розмірі 9,90 % річних (а.с. 8, 12-15). 29 липня 2013 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 50009792 від 29 липня 2013 року, згідно п. 1.1. якої компанія зобов'язується надати позичальнику кредит в українських гривнях (а.с. 9). 06 серпня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ" було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 50009792 від 29 липня 2013 року, згідно п. 1.1. якої компанія зобов'язується надати позичальнику додаткову суму кредиту у сумі еквівалентну 3 752,88 доларів США, в українських гривнях, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути компанії суму додаткового кредиту у повному обсязі а також сплатити проценти за його використання. Сторони встановили, що на дату укладення даної угоди еквівалент суми додаткового кредиту становить 81 028,43 грн. (а.с. 16-19). Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 31 липня 2013 року з метою забезпечення зазначеного кредитного договору було укладено договір застави транспортного засобу № 50009792, відповідно до якого позивач передав відповідачу в заставу майно, а саме автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy GP Kombi», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.22-23). В п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно положень абз.3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється(частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом України від 22.09.2011 № 3795-VI). В п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Твердження представників позивача [PERSON], [PERSON] про те, що споживчий кредит наданий в іноземній валюті - доларах США, не відповідає дійсності. У відповідності до п. 1.3.1. Загальних умов кредитування Позичальник сплачує платежі у повернення Кредиту та Додаткового кредиту відповідно до виставлених Компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у Договорі. Графіком погашення кредиту № 50009792 від 29 липня 2013 року передбачений еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у Графіку погашення кредиту відповідає положенням п. 1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною Договору, та п. 1.10.2. Додаткової угоди(а.с. 10, 20-21). Судом не встановлено і позивачем не доведено, що умови кредитного договору в частині застосування еквівалентів в іноземній валюті при розрахунках за договором є несправедливими та встановлюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Крім того, згідно з частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». В п.п.15, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також отримання кредиту в національній валюті. Отже істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та зростання суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для скасування оспорюваних умов кредитного договору. Крім того, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті (правова позиція Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Пунктом 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що про необхідність зазначення у договорі про надання фінансової послуги інформації про розмір фінансового активу в грошовому виразі. Позивач посилався на порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами. Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» діє як фінансова установа на підставі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 02.07.2009 року, виданого Державною комісією регулювання ринків фінансових послуг України. Тому посилання представників позивача [PERSON], [PERSON] на Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. В силу ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, згідно п. 9.5. Загальних умов кредитування підписанням Загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила його із інформацією, передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, що Позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених Компанією. Відповідно до п. 9.6. Загальних умов кредитування позивач підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника, та умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови їх надання). Отже перед укладенням оспореного позивачем кредитного договору, відповідачем на виконання вимог Закону України „Про захист прав споживачів" надано споживачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчив особистим підписом про те, що він ознайомився з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених компанією і був попереджений про те, що він несе валютні ризики під час зобов'язань за цим договором. Тому слід визнати, що позивач був ознайомлений з умовами повернення кредиту та сплати процентів в національній валюті в розмірі, еквівалентному іноземній валюті на час платежу, та виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, повинен був передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. З огляду на зазначене суд дійшов висновку щодо законності умов кредитного договору про сплату платежів у валюті України в розмірі еквівалентному іноземній валюті на день платежу. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів". За вказаних обставин відсутні підстави для визнання недійсним кредитний договір № 50009792 від 29 липня 2013 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», а також визнання недійсним Договору застави транспортного засобу № 50009792 від 31 липня 2013 року. Укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті». Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на правову допомогу. Як убачається з матеріалів справи між ТОВ «Порше Мобіліті» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і партнери» було укладено договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, до якого було укладено додаткову угоду № 8 від 09 січня 2013 року, за якою змінився виконавець зобов'язання - на ТОВ «Юридична фірма Вернер», а також додаткову угоду № 224 від 15 жовтня 2010 року (а.с. 151-156, 157-160, 161-166). За вказаним договором ТОВ «Порше Мобіліті» замовило у ТОВ «Юридична фірма Вернер» надання юридичних послуг, які полягають в юридичному консультуванні, підготовці процесуальних документів та участі у судових засіданнях. Вартість витрат на правову допомогу, відповідно до акту № 521 до Договору про надання юридичних послуг від 15 жовтня 2010 року складає 10 000,00 грн. Зазначені витрати відповідач підтверджує рахунком-фактурою № 522 від 12 квітня 2016 року, актом № 521 до Договору про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15 жовтня 2010 року, платіжним дорученням № 50008366 від 22 квітня 2016 року (а.с.167, 168, 169) . Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Згідно п. 48 вищезазначеної постанови, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Однак позивачем не надано суду виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про здійснення діяльності у сфері права та диплом спеціаліста. За таких обставин, підстав для відшкодування витрат на правову допомогу за рахунок позивача в сумі 10 000, 00 грн. судом не встановлено.

Outcome: dismissed