Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

30 березня 2020 року позивач адвокат Реу Р.В. звернувся до відповідачки [PERSON] з позовом, в якому просив стягнути з останньої на свою користь заборгованість за договором № 17.04.2019-8 від 17.04.2019 р. про надання правової допомоги у розмірі 15% вартості майна, яке залишилось відповідачці, у розмірі 37500 гривень. Позовні вимоги обґрунтував тим, що свої зобов`язання за договором він виконав у повному обсязі. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя було відмовлено. На думку позивача, за [PERSON] була залишена спірна квартира [ADDRESS] , вартістю 250 000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка та її представник позов не визнали з підстав, викладених у відзиві (а.с.28-33). Зокрема послалися на те, що за наслідком розгляду справи 513/190/19 [PERSON] ніякого майна не перешло, а тому позовні вимоги адвоката Реу Р. В. є необґрунтованими. Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору (частина перша статті 638 цього Кодексу). Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 12 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 41/100 будинку [ADDRESS] ; визнати за відповідачкою право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.12-13). 17 квітня 2019 року між [PERSON] та адвокатом Реу Русланом Васильовичем був укладений договір на виконання робіт по наданню правової допомоги за № 17.04.2019-8 (а.с.9-11). Відповідно до п.11.1 договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання обов`язків згідно з умовами вказаних у договорі. В Розділі 2 зазначеного договору зазначено, що адвокат прийняв на себе зобов`язання по наданню правової допомоги: 2.2. Розробка стратегії і тактики щодо захисту прав і охоронюваних законом інтересів Клієнта в суді першої інстанції та апеляційному суді. 2.3. Підготовка, складання і подання документів щодо захисту прав і охоронюваних законом інтересів Клієнта в суді першої інстанції та апеляційному суді при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] 2.4. Надання усних та письмових консультацій щодо захисту його прав і охоронюваних законом інтересів. 2.5. Здійснення збору інформації, яка може бути використана для захисту прав і охоронюваних законом інтересів Клієнта в судах першої інстанції та апеляційному суді. Відповідно до п.4.1 зазначеного договору гонорар адвоката за цим договором становить 4000 гривень, а перед винесенням судом остаточного рішення або при укладенні мирової угоди між сторонами процесу, клієнт зобов`язаний сплатити адвокату 15% від вартості майна, яке перейшло до Клієнта. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року у справі № 513/190/19, яке набрало законної сили 16 вересня 2019 року, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя, встановлені такі обставини: 30 червня 1979 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] 16 червня 1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 05 липня 1993 року на підставі розпорядження від 02 липня 1993 року №160 Бюро по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . 13 липня 1993 року квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Саратському БТІ на підставі свідоцтва про право особистої власності та занесена в реєстраційну книгу за № [NUMBER] . 18 листопада 1994 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] 15 лютого 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №639, згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Саратської селищної ради №373 від 20 грудня 2001 року дозволено [PERSON] обміняти квартиру [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . 23 січня 2002 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Саратської селищної ради Саратського району Одеської області № 373 від 20 грудня 2001 року видано свідоцтво про право власності на 41/100 житлового будинку [ADDRESS] . 28 липня 2015 року на підставі свідоцтва про право власності від 23 січня 2002 року зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 41/100 частину житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON] . 21 березня 2017 року рішенням Саратського районного суду Одеської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішенням суду від 09 серпня 2019 року встановлено, що квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] та її дітьми внаслідок приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та належить [PERSON] та її дітям на праві спільної сумісної власності, а тому не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, 41/100 частка житлового будинку [ADDRESS] була отримана [PERSON] в порядку міни на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] за договором дарування. Тобто, зазначене майно також не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача [PERSON] . У зв`язку з чим, рішенням Саратського районного суду Одеської області від 09 серпня 2019 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя було відмовлено (а.с.12-13. 80-81). Таким чином, за рішенням суду до [PERSON] не перейшло жодне майно, у тому числі й квартира [ADDRESS] . Адвокат Реу Р.В., вважаючи, що після ухвалення рішення у справі він має право на отримання 15% від вартості зазначеної квартири, 13 лютого 2020 року за вих. № 2 направив на адресу [PERSON] претензію щодо погашення заборгованості за виконану роботу за договором № 17.04.2019-8 від 17.04.2019 року. Претензію обгрунтував тим, що рішенням у справі 513/190/19 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, та за його клієнтом [PERSON] була залишена спірна квартира вартістю 250000 гривень, а тому на підставі п. 4.1 укладеного договору [PERSON] повинна йому сплатити 15% від вартості квартири, що за його підрахунками складає 37500 гривень (а.с.14). 23 березня 2020 року відповідачка [PERSON] у відповідь на претензію направила лист позивачу, в якому зазначила, що не згодна з його вимогами, оскільки під час розгляду справи в суді вона особисто подала документи, які підтверджують, що спірна квартира належить їй та її дітям на праві сумісної власності, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не є об`єктом поділу майна, та не була залишена їй в результаті судового розгляду. Гонорар адвоката за договором складав 4000 гривень, які вона вчасно сплатила (а.с.15). Пунктом 4 частини 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року № 5076-V (далі - Закон №5076-V ) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. За визначенням пункту 6 частини 1 ст.1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до частин першої, третьої, п`ятої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Згідно зі статтями 627, 629, 638 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами За положеннями статті 29 Закону № 5076-VI дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору. Ст.30 Закону України № 5076-VI визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За положеннями ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно - виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги; При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд також наголосив, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Угоди такого роду, суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Частинами 3,4 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд встановив, що визначений сторонами у пункті 4.1. договору розмір загальної вартості послуг адвоката в сумі 4000 гривень, які [PERSON] сплатила адвокату Реу В.В. згідно квитанції № 8 ід 17.04.2019 року (а.с.77) є обгрунтованим, розумним, справедливим та співмірним з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; складністю справи. Позовні вимоги адвоката Реу Р.В. щодо стягнення з [PERSON] на його користь "гонорару успіху" у розмірі 15% від вартості майна, яке, на його думку, залишилось відповідачці, у розмірі 37 500 гривень, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому суд виходить із того, що за рішенням Саратського районного суду від 09 серпня 2019 року до [PERSON] не перейшло жодне майно, у тому числі й квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира з 1993 року належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та її дітям [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки серії 12 ААБ № 041515 від 21.11.2018 року, яка видана Одеською МСЕК, позивач є особою з інвалідністю другої групи. Тому від сплати судового збору звільнений відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судовий збір необхідно компенсувати за рахунок держави. Відповідно до ст. 137 ЦПК України з позивача на користь відповідачки належить стягнути документально підтверджені витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 5000 гривень, що підтверджується договором № 21 про надання правової допомоги від 08.05.2020 року, ордером та квитанцією до прибуткового касового ордеру (а.с. 38-42).

Outcome: approved