Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

До Перечинського районного суду з позовною заявою звернувся [PERSON] до Державного Казначейства України та Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органами дізнання та досудового слідства. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 11 січня 2013 року працівниками Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області у нього був вилучений автомобіль марки ЗІЛ-131 д/н[NUMBER] разом з паливними дровами. Того ж дня дану подію було внесено до ЄРДР та присвоєно кримінальному провадженню №12013070130000051 від 11 січня 2013 року. Вважає, що кримінальне провадження в даному випадку відкрили незаконно, оскільки відповідно до ст.264 КК України повинна бути істотна шкода, однак така взагалі відсутня, про що свідчить навіть те, що у протоколі затримання транспортного засобу, під час затримання на автомобілі було виявлено приблизно 6,5 м.куб. паливних дров, а отже з урахуванням Розпорядження Закарпатської обласної державної адміністрації від 28 жовтня 2005 року № 670 "Про ціни на дрова паливні, що реалізуються населенню для побутових потреб" максимальна шкода, яка була завдана оцінюється в розмірі 318 грн. 50 коп. Незважаючи на численні листи та прохання до Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області та інших органів про незаконність вилучення автомобіля, такі залишались без розгляду та належного реагування. Після чого, тільки 11 квітня 2013 року ухвалою Перечинського районного суду було вирішено питання про повернення йому затриманого транспортного засобу. Вважає, що він має право на компенсацію втраченого заробітку за весь період перебування під слідством та незаконного арешту його майна та компенсацію моральних страждань. Тому просить стягнути за рахунок державного бюджету (Державне Казначейство України) на його користь завдану йому Перечинським (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області майнову шкоду у розмірі 3441 грн. 00 коп. та 50000 грн.00 коп. моральної шкоди. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засідання зменшили заявлені позовні вимоги і просили суд стягнути з Державного Бюджету України на користь [PERSON] тільки 50000 грн.00 коп. моральної шкоди, при цьому посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. У судовому засіданні представник Державного казначейської служби України Васілинець Н.В. проти задоволення зміненого позову заперечила і просила у такому відмовити, посилаючись на те, що ані позивач, ані його представник не довели суду ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, зокрема такими взагалі не доведено те, що саме працівники міліції своїми діями заподіяли позивачу будь-яку моральну шкоду. У судовому засіданні представник управління УМВС України в Закарпатській області Яблонський О.О. також просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні зміненого позову, оскільки вважає, що працівники Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області при затриманні та утриманні автомобіля [PERSON] діяли в межах повноважень наданих їм законом, при цьому будь-яких порушень ними допущено не було, про що свідчить у тому числі і той факт, що [PERSON] фактично сам добровільно надав свій автомобіль слідчому до вирішення кримінальної справи по суті. Прокурор у судовому засіданні також заперечив проти задоволення зміненого позову, оскільки вважає, що заявлений [PERSON] позов взагалі є безпідставним. При цьому зазначив, що ані позивач, ані його представник так і не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] саме діями працівників Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області було заподіяно моральну шкоду. Також відмітив, що фактично працівники Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області при затриманні та утриманні автомобіля позивача діяли виключно в рамках КПК України. Тому просив у зміненому позові відмовити повністю. Перечинський (з обслуговування Перечинського та Велико-березнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області свого представника на розгляд справи не забезпечив, хоча про час і місце проведення такого повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, а тому суд розглянув справу без їх участі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він працює інспектором ВДАІ Перечинського (з обслуговування Перечинського та Велико-березнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області. Так, 11 січня 2013 року приблизно о 15год.30хв. в м.Перечин по вул.Червоноарміській він разом з іншим інспектором ВДАІ Перечинського РВ [PERSON] зупинив був автомобіль марки “ЗИЛ-131”, д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який перевозив дрова породи бук близько 6,5 м3 без відповідних документів. Після чого, ними було вирішено затримати даний автомобіль і направити його на штрафмайданчик до відділу Перечинського РВ. Потім він склав акт про затримання даного автомобіля і про дану подію відразу повідомив рапортом начальника Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області. Після цього, будь-яких інших дій щодо автомобіля [PERSON] він не вчиняв. Суд, заслухавши учасників процесу, пояснення свідка, дослідивши надані матеріали справи прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема встановлено, що 11 січня 2013 року працівниками Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області у позивача [PERSON] був вилучений автомобіль марки "ЗИЛ-131", д/н №[NUMBER] разом з паливними дровами. Також встановлено, що того ж таки дня, тобто 11 січня 2013 року, дану подію було внесено до ЄРДР та присвоєно №12013070130000052 з правовою кваліфікацією - ст.246 КК України (незаконна порубка лісу). Разом з цим встановлено, що вказаний автомобіль марки "ЗИЛ-131", д/н №[NUMBER] разом з паливними дровами для забезпечення кримінального провадження і вирішення питання по суті позивач [PERSON] 14 січня 2013 року добровільно надав слідчому СВ Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області Сочка А.Я. Крім цього встановлено, що у порушення вимог ч.1 ст.100 КПК України автомобіль марки "ЗИЛ-131", д/н №[NUMBER] не був повернутий якнайшвидше володільцю [PERSON], а був повернутий такому тільки 11 квітня 2013 року, тобто приблизно через три місяці, і то фактично після того, як слідчим суддею Перечинського районного суду 11 квітня 2013 року було винесено ухвалу за скаргою [PERSON] про визнання дій слідчого неправомірними та зобов"язанням такого негайно повернути автомобіль та дрова [PERSON], як законному володільцю. Також встановлено, що за цей період, а саме з 11 січня 2013 року по 11 квітня 2013 року, позивач [PERSON] вимушений був неодноразово звертатися за інформацією в різні інстанції як органів внутрішніх справ так і органів прокуратури з приводу затримання його автомобіля і законності його утримання, а в кінцевому результаті змушений був звернутися ще і до слідчого судді Перечинського районного суду на неправомірні дії слідчого Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області Сочки А.Я. по утриманню автомобіля, що потягло за собою як витрати його часу, так і моральні втрати. Також встановлено, що протягом цих трьох місяців позивач [PERSON] фактично за відсутності вищевказаного автомобіля не зміг належним чином здійснювати свою підприємницьку діяльність та матеріально забезпечувати свою сім»ю, внаслідок чого у нього погіршилися стосунки в сім"ї, як з дружиною так і з донькою, і крім цього, порушилися нормальні життєві ділові зв"язки з оточуючими його людьми та колегами, що безперечно призвело до змін в організації його життя та вимагало від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану. Отже, таке порушення законних прав позивача на звичайне життя за відсутності його вини і зміна режиму його життя, на думку суду, має між собою причинний зв'язок між завданою йому моральною шкодою та протиправністю дій відповідача Перечинського (з обслуговування Перечинського та Великоберезнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області. Так, відповідно до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно положень ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода,завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Разом з цим, згідно ч.2 цієї ж статті Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Згідно п.п.1,5 ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій та моральна шкода. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01 грудня 1994 року відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз"яснень, які містяться у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з цим, суд відмічає, що у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди. З урахуванням того, що позивач фактично довів завдану йому моральну шкоду, протиправність дій відповідача - Перечинського (з обслуговування Перечинського та Велико-березнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області, причинний зв'язок між ними, а відповідачі відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України це не спростували і не довели відсутність вини працівників Перечинського (з обслуговування Перечинського та Велико-березнянського районів) РВ УМВС України в Закарпатській області у їх діях, а тому суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода. Вирішуючи питання про розмір заподіяної моральної шкоди, суд враховуючи конкретні обставини справи, характер незаконних дій, які були вчинені відносно позивача [PERSON], період протягом якого ці дії тривали, ступень моральних страждань, до яких ці дії призвели, і характер обмежень та обсяг страждань позивача, характер немайнових витрат, ступінь зниження престижу, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що на користь позивача слід стягнути 10000 грн. моральної шкоди. Тому,

Outcome: partial