Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся позивач з вимогами припинити право власності [PERSON] у зв`язку зі знищенням майна. Зобов`язати Департамент адміністративних послуг BMP внести зміни в Держреєстратор. Позовні вимоги аргументовані тим, що позивачу на підставі договору дарування частини будинку від 10.08.2000 року на праві власності належить 17/25 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 20.07.1988 року на праві власності належить 8/25 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель за адресою: [ADDRESS] . На ділянці, яку позивач використовує залишилася реєстрація 1/2 хліву (1/2сараю - в БТІ змінено назву хлів на сарай) сусіда (відповідача), дана споруда не існує з 2003 року, тобто вже більше 16 років. Позивач вважає, що відповідач самовільно змінив межу земельної ділянки замість своїх 1/2 частки хліва відповідач збудував собі сарай з нової цегли 40 м 2, висотою 2, 2м. з гаражем та погребом, з виїздом на дорогу, без дозволу позивача на 27 м2 землі що належить позивачу, самовільно зайнявши ділянку під самочинне будівництво. Позивач в заяві від 13.06. 2019р. змінила прохальну частину позовної заяви та просила суд припинити право власності [PERSON] на 1/2 сараю літ. «Б» за адресою [ADDRESS] у зв`язку зі знищенням майна. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 сараю літ. «Б» за адресою [ADDRESS] . Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти визнання позову заперечували. Відповідач подав до суду відзив в якому вказав, що він є власником 8/25 часток будинковолодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 1.07.1988р., згідно вказаного договору в постійне користування відповідача відійшли кімната 1- 4. кухня 1-3, 50% сарая «Б», убиральня «В», 50 % огорожі, що підтверджується інформаційною довідкою з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідач вказує, що саме на прохання позивача за взаємною згодою сторонами було вирішено одночасно встановити порядок користування земельною ділянкою площею 624кв.м., укладено угоду 18.05.2003р., яка відображена графічно також і в кадастровому плані земельної ділянки виготовленого ДП «Поділлягеодезкартографія» згідно з яким [PERSON] користується земельною ділянкою площею 323кв.м., [PERSON] 301кв.м., одночасно уклали і нотаріально посвідчили договір про встановлення порядку користування будинком згідно з яким позивач погодився на те, що частиною сараю під літерою «Б» яка належить [PERSON] по договору купівлі-продажу буде користуватись [PERSON] однак вказаним договором жодних погоджень на реконструкцію чи знесення вказаної будівлі не надавав. Відповідач вказує, що як йому стало відомо згодом, в проваджені Вінницького міського суду перебувала цивільна справа по справі № 127/10800/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним кадастрового плану, угоди про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток у будинковолодіння та усунення перешкод в праві користування. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2015р. позов було задоволено частково. Скориставшись набуттям законної сили заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2015р. і тривалим розглядом справи з приводу розподілу земельної ділянки позивачка поставила капітальний паркан згідно судового рішення і знесла частину сараю належну їй і відповідачу і самочинно побудувала будівлю. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2016р. заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2015р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним кадастрового плану, угоди про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток у будинковолодінні та усунення перешкод в праві користування скасовано. Вказаний позов було залишено без рогляду. Відповідач вважає, що відповідно до ст. 349 ЦК України зазначені вище дії щодо припинення права власності можуть бути вчинені виключно власником майна а не іншою особою. Представник Департамент адміністративних послуг ВМР в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав до суду письмові пояснення. Позов вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, щоб зареєструвати припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, що знищено, слід заявнику (власнику такого майна) звернутися до державного реєстратора речових прав із відповідною заявою. Позивач подаючи позовну заяву до суду, не зазначає та не надає належних доказів, які б свідчили про те, що частина вищевказаного сараю ( хліву), яка належить [PERSON] наразі знищена. Та звертає увагу, суду що відповідно до положень статті 349 Цивільного кодексу України, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації. 09.10.2019р. позивачем подано до суду заперечення на відзив . Доводи відповідача у відзиві вважає необгрунтованими, вказує на захоплення відповідачем її земельної ділянки, а також на конфлікти, що постійно виникають з [PERSON] , угоду від 18.05.2003р. укладену з відповідачем, щодо користування земельною ділянкою вважає такою, що порушує її права, та укладену під впливом обману. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі договору дарування частини будинку від 10.08.2000 року на праві власності належить 17/25 частин житлового будинку з прибудовами з відповідною часткою господарських будівель за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 7) [PERSON] належить 8/25 часток будинковолодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 1 07.1988р., згідно вказаного договору в постійне користування відповідача відійшли кімната 1- - кухня 1-3, 50% сарая «Б», убиральня «В», 50 % огорожі вказане також підтверджується н формаційною довідкою з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.( а.с. 42-45) Судом враховує, що сторонами встановлено порядок користування земельною ділянкою площею 624кв.м. в укладено угоду 18.05.2003р., яка відображена графічно також і в кадастровому плані земельної ділянки виготовленого ДП «Поділлягеодезкартографія» згідно з яким [PERSON] користується земельною ділянкою площею 323кв.м., [PERSON] 301кв.м. ( а с. 46) 20.08.2003р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про порядок користування будинком, таким чином, при укладанні сторонами вищевказаного договору, власники сусіди в даному випадку обмінялися між собою лише правами у користуванні їхнім майном, а юридичними власниками цього залишилися ті самі сторони. (а.с.48) Як вбачається з державного акту серії ЯА №810425 зареєстрований 04.04.2007р. за №0107001000378 сторонами було приватизовано у спільну сумісну власність на підставі рішення Вінницької міської ради від 17.06.2003р. вказану земельну ділянку. ( а.с. 47) Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2015р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним кадастрового плану, угоди про встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток у будинковолодінні та усунення перешкод в праві користування було задоволено частково. Встановлено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0, 6244га, що знаходиться за адресою [ADDRESS] згідно варіанту №1 висновку судової земельно-технічної експертизи від 31.03.2015р. №164, згідно якого земельна ділянка, яка виділяється в індивідуальне користування [PERSON] становить 397кв.м. та зазначена у додатку №2 до висновку рожевим кольором. Додаток №2 до висновку судової земельно -технічної експертизи від 31.03.2015р. №164 виготовлений Подільським центром судових експертиз є невідємною чистиною цього рішення. ( а.с. 49-51) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2016р. заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.06.2015р. у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним кадастрового плану, угоди про встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] відповідно до часток будинковолодіння та усунення перешкод в праві користування скасовано. Вказаний позов було залишено без розгляду. ( а.с. 52-53, 54 ) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2019р. №127/22283/16 позов [PERSON] до [PERSON] , Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку,скасування рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку було задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0, 397 га, власник [PERSON] . Вказане рішення залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 25.04.2019р. ( а.с. 55-60) Судом встановлено, що позивача постановою від 03.08.2018р. №62 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 188-42 КУпАП. Позивачем недопущено спеціалістів ДАБК до об`єкту містобудування по [ADDRESS] ( а.с. 66-68) Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. ч1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ч1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. ч1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ч1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом. ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, дійшов наступних висновків. Визначаючись щодо підстав для задоволення позову суд бере до уваги Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі - Порядок) затверджений Постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127, Даним порядком визначено умови, підстави та процедуру проведення відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незершеного будівництва та їх обтяжень перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до п.1 ст. 2. ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Частиною 2 статті 3 Закону визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім частини 5 статті 3 Закону, крім випадку, передбаченого абзацом п`ятим цієї частини. Відповідно до положень статті 18 Закону, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Суд звертає увагу, що саме відповідно до пункту 7 Порядку, для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Пунктом 75 Порядку визначено, що для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: 1) документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення; 2) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта). Таким чином, вказаним порядком передбачено, що для припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, що знищений, саме заявник (власник такого майна) повинен звернутися до державного реєстратора речових прав із відповідною заявою та повним пакетом документів передбачених Порядком. Відповідно до положень статті 349 Цивільного кодексу України, право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Суд бере до уваги, що Постановою Верховного суду України від 17.01.2019 №708/254/18 встановлено: «аналіз ст. 349 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статті 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо». Разом з тим, позивачем не надано жодних належних доказів, які б свідчили про те, що частина вищевказаного сараю (хліву), яка належить [PERSON] знищена. Стосовно доводів позивача щодо того, що, так як між нею та [PERSON] було укладено Угоду від 18.05.2003 року про дозвіл на демонтаж частини сараю [PERSON] з метою подальшого будівництва нової споруди [PERSON] суд вважає, що дана угода не є належним документом, який підтверджує факт знищення майна відповідача, а лише вказує про такий намір позивача. Суд бере до уваги доводи третьої особи щодо необґрунтованості вимоги позивача зобов`язати департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради внести зміни до державного реєстру, з наступних підстав. Так позивач не зазначає, які саме норми чинного законодавства та які безпосередньо його законі права, свободи та інтереси було порушено департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, як третьою особою у цій справі. Крім того, відповідно до ст. 11 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Суд роз`яснює позивачу, що здійснення державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, належить до виключної компетенції державного реєстратора як суб`єкта владних повноважень, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а відтак суд не може перебирати на себе функцію органу, уповноваженого на виконання функцій держави, який наділений спеціальними повноваженнями щодо здійснення реєстрації, яка здійснюється на основі вільного розсуду суб`єкта владних повноважень шляхом прийняття рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона винна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивачем не надано доказів, які б свідчили про підстави для припинення права власності [PERSON] на частину сараю у зв`язку зі знищенням майна а, також відсутні правові підстави для зобов`язання департаменту адіністративних послуг Вінницької міської ради вчиняти певні дії. Суд враховує, що нормами ЦК України, визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так як ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дій, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно збавлений цього права чи обмежений в його здійсненні (ст. 321 ЦК України). За наведених вище обставин суд вважає позов необґрунтований, повністю непідтверджений матеріалами справи та не підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed