Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем зареєстрував 02.09.2006 р. шлюб, що підтверджується актовим записом № 679, який внесений Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровській області та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони дітей не мають. Як вказує позивач, шлюбні стосунки були припинені з листопада 2019 року. Подружжя почало проживати окремо, спільного господарства не ведуть, сімейні відносини не підтримують. Позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить його інтересам. Спору про поділ майна подружжя немає. Вважає встановлення судом строку для примирення не доцільним, оскільки не спілкується з позивачкою, хоча й проживають в одному будинку. Протоколом автоматизованого розподілу справу було передано в провадження судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кондрашова І.А. (а.с.15). Ухвалою від 20 січня 2021 року провадження по справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін. Позивач в судове засідання не з`явися, проте надав суду заяву, відповідно до якої просить справу розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 26). Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Судове засідання було відкладено за заявою відповідача. Оскільки відповідач не з`явилась в судове засідання та не повідомила про причини неявки, суд дійшов висновку про заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі матеріалів. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що сторони 02 вересня 2006 року уклали шлюб, який був зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровській області, актовий запис № 679. Від шлюбу дітей не мають. Оскільки жоден з подружжя за час знаходження справи у суді не висловив бажання щодо примирення, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Крім того з матеріалів справи вбачається, що на час ухвалення даного рішення між сторонами відсутній спір щодо поділу майна подружжя. Положенням ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з вимогами ст. 112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (Заяви № 29381/09 та № 32684/09) передбачено: "Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є "живим" документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що позивач не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідач повинен відшкодувати позивачу понесений ним судовий збір у розмірі 908 гривень 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved