Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. До початку судового засідання позивач [PERSON] зареєструвала в канцелярії суду заяву про визнання позовних вимог та підтримання їх в повному обсязі, яку обґрунтувала тим, що спільне життя у сторін не склалось, з 2014 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбні відносини, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім'я даного подружжя розпалась остаточно, термін для примирення призначати не потрібно. Крім того, в ній просила розглянути справу у її відсутність. Також зазначила, поскільки відповідач не надає будь-яких коштів на утримання дитини, тому просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 1000 грн. щомісяця. Також до початку судового засідання відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання позову та розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Як встановлено у судовому засіданні, 1.08.2007 року був укладений шлюб між сторонами по справі, який був зареєстрований у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї, актовий запис №1085 (а.с.5). Від спільного шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.6), яка проживає разом з матір'ю. Як встановлено судом, спільне життя у сторін не склалось, з 2015 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі. Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що за описаних вище обставин сім'я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як встановлено судом, спільна дитина сторін з 2014 року проживає разом з матір'ю [PERSON], а батько [PERSON] з вказаної дати не надає будь-яких коштів на утримання доньки. У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 СК України зазначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1, ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як наголошує ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за неоподаткований мінімум доходів громадян. У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2016 рік" - установити у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень; з 1 грудня - 1313 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня; з 1 грудня - 1637 гривень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, і у направленій заяві до суду не повідомив своє місце роботи, тому суд не отримав інформації про місце його можливого працевлаштування, крім того, позивачці воно також невідоме, за таких обставин суд приходить до висновку, що аліменти підлягають стягненню у твердій грошовій сумі. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним, приймаючи до уваги обов'язок відповідача утримувати свою малолітню дитину на підставі описаних вище норм права, відсутність у нього на даний час постійного щомісячного доходу, склад сім'ї, його стан здоров'я, враховуючи вік та стан здоров'я дитини, задовольнити позов в цій частині і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1000 грн. щомісяця на користь позивачки для утримання доньки [PERSON], [INFO] з 4.11.2015 року - з дня звернення до суду з даним позовом, до її повноліття, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2016 рік" для дітей такого віку (дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня; з 1 грудня - 1637 гривень), який не є меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Згідно ст.79; 88 ЦПК України поскільки суд задовольняє позов в частині стягнення аліментів з відповідача на користь держави необхідно стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду.

Outcome: approved