Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

05.01.2015 року до Київського районного суду м.Полтави звернувся ПАТ КБ "ПриватБанк" з позовом до [PERSON], Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту, мотивуючи його тим, що 18.08.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № PLKPAK20590140, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 195 513,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.04% на рік та кінцевим терміном повернення 17.08.2011 року. Відповідно до договору [PERSON] надав в заставу належний йому на праві власності автомобіль Volkswagen, модель: PassatВ6, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.08.2012 року було задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на автомобіль. Надано право звернення на предмет застави на вищевказаний автомобіль, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "ПриватБанк", з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким іншим способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля в органах ДАІ України, наданням ПАТ "КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для продажу. 19.01.2010 року постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС Полтавського МУЮ був накладений арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснити відчуження будь-якого майна, належному боржнику, в межах суми боргу. Просили суд зняти арешт із заставного майна, а саме: автомобіля Volkswagen, модель: PassatВ6, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивач Кашаєва О.Г. позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило. Відповідач Київський ВДВС Полтавського МУЮ в судове засідання свого представника не направило, попередньо надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. За наявності у справі достатніх доказів, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися в судове засідання. Суд заслухавши думку представника позивача Кашаєвої О.Г., вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № PLKPAK20590140, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 195 513,72 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.04% на рік та кінцевим терміном повернення 17.08.2011 року. Відповідно до договору [PERSON] надав в заставу належний йому на праві власності автомобіль Volkswagen, модель: PassatВ6, рік випуску 2008, тип ТЗ: легковий седан, № кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]. Цим договором [PERSON] передав у заставу позивачеві автомобіль Lifan модель 520, рік випуску 2007, тип ТЗ легковий автомобіль, № кузова/шасі [NUMBER], днз [NUMBER] що належить йому на праві власності. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.08.2012 року було задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на автомобіль. Надано право звернення на предмет застави на вищевказаний автомобіль, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ "ПриватБанк", з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким іншим способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля в органах ДАІ України, наданням ПАТ "КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для продажу. 19.01.2010 року постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС Полтавського МУЮ був накладений арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснити відчуження будь-якого майна, належному боржнику, в межах суми боргу. 19.01.2010 року постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС Полтавського МУЮ був накладений арешт на все майно, що належить [PERSON] та заборонено здійснити відчуження будь-якого майна, належному боржнику, в межах суми боргу. Станом на час розгляду справи судове рішення не виконано. Відповідно до ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає,що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивач ПАТ КБ "Приватбанк", звертаючись до суду з позовом до відповідача Київського ВДВС Полтавського МУЮ просить суд звільнити заставлене майно з-під арешту, накладеного державним виконавцем під час вчинення заходів примусового виконання. В той же час позивачем не оспорюється право власності на спірний транспортний засіб, як то ст.60 Закону України "Про виконавче провадження". Згідно з вимогами ст.ст. 10, 11, 31 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу. Відповідно до ст.16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом, постанова державного виконавця про накладення арешту на майно жодною із сторін виконавчого провадження, в тому числі і позивачем, оскаржена не була. При цьому ПАТ КБ "Приватбанк" із заявами до начальника відділу державної виконавчої служби в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 60 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" не звертався. Таким чином, вирішуючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed