Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною та зобовязання повернути земельну ділянку. На підставу своїх вимог спирається на те, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 138057 від 02 вересня 2004 р. позивач являється власником земельної ділянки площею 5,0119 га, яка розташована в адміністративних межах Маньківської селищної ради Маньківського р-ну Черкаської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 21 вересня 2004 р. між позивачем, як орендодавцем, з одного боку, та відповідачем - ТОВ Кищенці, як орендарем, був укладений договір оренди описаної вище земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі земель 17.12.2004 р за № 124. За умовами зазначеного договору позивач передав відповідачу у платне користування належну йому земельну ділянку площею 5,0119 га строком на 10 років з правом його поновлення на новий строк. Не маючи в подальшому наміру продовжувати укладений між сторонами договір, а бажаючи використовувати земельну ділянку у власних цілях, позивач звертався до орендаря з приводу повернення позивачу землі, оскільки у вересні 2014 р. витікав строк дії договору її оренди. Проте, як з'ясувалось, скористатись своєю земельною ділянкою після завершення строку дії договору її оренди позивач не може, оскільки 10 вересня 2008 р. між відповідачем ТОВ Кищенці та нібито позивачем була укладена додаткова угода до договору оренди землі № 124, укладеного 17.12.2004 р. Згідно напису на ній зазначена додаткова угода була зареєстрована 16.01.2009 р. За умовами цієї додаткової угоди від імені позивача було продовжено термін дії основного договору оренди строком на 20 років. Пізніше з'ясувалось, що зазначену додаткову угоду від 10 вересня 2008 року від імені позивача підписала мати позивача - гр. [PERSON], яку позивач на такі дії не уповноважував. Внаслідок існування додаткової угоди від 10 вересня 2008 р. позивач позбавлений можливості розпорядитись належною позивачу земельною ділянкою на власний розсуд, як це визначено нині діючим законодавством України, що розцінює як порушення своїх майнових прав власника., що і змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та та відповідні їм правовідносини: на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 138057 від 02 вересня 2004 р. позивач являється власником земельної ділянки площею 5,0119 га, яка розташована в адміністративних межах Маньківської селищної ради Маньківського району Черкаської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 21 вересня 2004 р. між позивачем, як орендодавцем, з одного боку, та відповідачем - ТОВ Кищенці, як орендарем, був укладений договір оренди описаної вище земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі земель 17.12.2004 р за № 124. За умовами зазначеного договору позивач передав відповідачу у платне користування належну йому земельну ділянку площею 5,0119 га строком на 10 років з правом його поновлення на новий строк. Не маючи в подальшому наміру продовжувати укладений між сторонами договір, а бажаючи використовувати земельну ділянку у власних цілях, позивач звертався до орендаря з приводу повернення позивачу землі, оскільки у вересні 2014 р. витікав строк дії договору її оренди. Проте, як з'ясувалось, скористатись своєю земельною ділянкою після завершення строку дії договору її оренди позивач не може, оскільки 10 вересня 2008 р. між відповідачем ТОВ Кищенці та нібито позивачем була укладена додаткова угода до договору оренди землі № 124, укладеного 17.12.2004 р. Згідно напису на ній зазначена додаткова угода була зареєстрована 16.01.2009 р. За умовами цієї додаткової угоди від імені позивача було продовжено термін дії основного договору оренди строком на 20 років. Внаслідок існування додаткової угоди від 10 вересня 2008 р. позивач позбавлений можливості розпорядитись належною йому земельною ділянкою на власний розсуд, як це визначено нині діючим законодавством України, що розцінює як порушення своїх майнових прав власника. Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі". Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 14 ЗУ "Про оренду землі", договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно ст. 626 ЦК України визначає, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України трактує, що відповідно ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності. ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. ЗУ "Про оренду землі" зокрема визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до додаткової угоди в договорі оренди землі від 21.09.2004 року до п. 8 договору, строк дії становив 20 років. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на момент укладання договору, а також п. 43 договір набирав чинності після його державної реєстрації. З 16 січня 2009 року позивач, у відповідності діючого на момент укладання додаткової угоди законодавства, набув права оренди на земельну ділянку. При цьому сторонами було погоджено (п. 8 договору), що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дїї договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Відповідно до домовленостей сторін закріплених в п. 11 договору, відповідач взяв на себе зобов'язання по своєчасній виплаті орендної плати в строки та в розмірі передбачених умов договору. Пункт. 9 договору оренди доповнений додатковою угодою землі визначає, що орендна плата за користування ділянкою встановлюється за погодженням сторін у розмірі 5 (п'яти) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. При цьому обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексації. Як вбачається з пояснень представника відповідача, наданими ним в судовому засіданні, що відповідач, належним чином у відповідності з умовами та строками передбаченими договором проводив розрахунок за користування земельною ділянкою. Доказом належного виконання обов'язку по нарахуванню та виплаті орендної плати відповідачем є копії платіжних відомостей про отримання особисто позивачем орендної плати: № 94 від 02.09.2008 року, № СХ -0000002 від 08.09.2009 року, № СХ -0000008 від 16.08.2010 року, № СХ -0000001 від 19.08.2011 року, № 475 від 01.112012 року, КЩ000000006 від 02.10.2013 року, КЩ000000036 від 05.09.2014 року, (а. с. 78-84), згідно яких позивач своїми підписами підтвердив, отримання орендної плати, передбачених оспорюваним договором, що повністю виключає його необізнаність, як з умовами додакової угоди так і з самих фактом її укладання. Але, згідно вище зазаначених платіжних відомостей не вбачається, чи за договором чи за додатковою угодою позивач отримував орендну плату, тобто у відомостях відсутня інформація, згідно якого документа відповідач по справі сплачував орендну плату. Також відповідач ненадав суду підтвердження того, що саме відповідач, а не хтось інший ставив підпис у відомостях про отримання арендної плати за користуванню його земельною ділянкою. Згідно висновку експертів за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів № 8068/8069/16-32 від 18.11.2016 року, встановлено, що підписи від імені позивача у графі "Орендодавець" у трьох примірниках додаткової угоди від 10.09.2008 року до договору оренди землі №124 від 17.12.2004 укладеному між позивачем та ТОВ "Кищенці" - виконаний не [PERSON], а іншою особою (т. 1 а.с. 215-219). Згідно висновку експерта за результатами проведення повторної комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів № 17-218/219 від 16.03.2017 року встановлено, що підписи від імені позивача у графі "Орендодавець" у трьох примірниках додаткової угоди від 10.09.2008 року до договору оренди землі №124 від 17.12.2004 укладеному між позивачем та ТОВ "Кищенці" - виконаний не [PERSON], а іншою особою (т. 2 а. с. 19-23). Що стосується посилання представника відповідача на сплив строку позовної давності, оскільки він вважає, що позивачу було відомо про укладення додаткової угоди, якою збільшено розмір орендної плати ще з 02.10.2009 року, то дане посилання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засіданні із показів позивача вбачається, що про існування додаткової угоди він дізнався лише при спробі повернути земельну ділянку, оскільки закінчувався в вересні 2014 року первинний договір оренди і лише потім позивачу стало відомо про існування додаткової угоди. Також судом встановлено, що позивач не знав про розмір орендної плати, і вважав, що діє первинний договір, а строк дії первинного договору оренди був до 17.12.2014 року. Тобто вбачається, що позивач дізнався про порушення свого права лише при спробі повернути земельну ділянку, оскільки закінчився первинний договір оренди в межах строку позовної давності передбаченої нормами ст. 257 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України вбачається, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого правочину недійсним, тому дослідивши докази які містяться в матеріалах справи, оцінивши їх належність та допустимість, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення. Судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved