Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

У травні 2012 року ПАТ "Універсал Банк" (далі Банк) звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 26.03.2008р. між Банком та [PERSON] було укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL2590, за умовами якого Банк надав останній кредит в рамках ліміту в розмірі 230 000 доларів США. 26.03.2008р. між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № ВL2590/KL+ до Генерального договору, відповідно до якої Банк встановив [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 80 000 доларів США зі сплатою 14% річних. Крім того, 26.03.2008р. між Банком та [PERSON] було укладено Додаткову угодою № ВL2590/K-1 до Генерального договору, відповідно до якої Банк встановив [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних. На забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за Генеральним договором та Додатковою угодою № ВL2590/KL+ та за Генеральним договором та Додатковою угодою № ВL2590/K-1 між Банком та [PERSON] були укладені договори поруки №ВL2590/KL+П1 та №ВL2590/K-1-П1, відповідно. [PERSON] належним чином зобов'язання за Генеральним договором та Додатковими угодами до нього не виконує, у зв'язку з чим станом на 15.02.2012р. утворилась заборгованість у розмірі 381 898,80 дол. США. Банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за Генеральним договором та додатковими угодами до нього в загальному розмірі 381 898,80 дол. США, що еквівалентно 3 051 371 грн. 40 коп. Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 19.12.2013р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.11.2013р., позов задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку заборгованість за Генеральним договором №BL2590 від 26.03.2008 року та Додатковою угодою № ВL2590/KL+ від 26.03.2008 року в розмірі 162 014,30 дол. США, заборгованість за Генеральним договором та Додатковою угодою № ВL3147/K-1 до Генерального договору від 26.03.2008 року в сумі 219 884,50 дол. США, а всього в розмірі 381 898,80 дол. США- еквівалент 3051371,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.08.2014р. рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 19.12.2012р. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29.11.2013р. скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 08.10.2014р. справа надійшла до Роздільнянського районного суду Одеської області і ухвалою від 09.10.2014р. прийнята в провадження судді Бобровської І.В. 05.11.2014р. позивач збільшив розмір позовних вимог і просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Генеральним договором та Додатковою угодою № ВL2590/KL+ до нього в розмірі 245 151,65 дол. США, що еквівалентно 3 175322,33 грн., заборгованість за Генеральним договором та Додатковою угодою до нього № ВL3147/K-1 в розмірі 273 077,25 дол. США, що еквівалентно 3 537 028,17 грн., а всього стягнути заборгованість станом на 30.10.2014р. в розмірі 518 228,90 дол. США, що еквівалентно 6 712 350,50 грн. (Т.3 а.с.31-32). В судовому засіданні представник Банку Пижик В.В. позов підтримав в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позов не визнали. Представник відповідачів за довіреністю [PERSON] заявив про застосування строків позовної давності у справі в один рік до вимог про стягнення штрафних санкцій та три роки для всіх інших вимог. Вважає, що оскільки [PERSON] перестала виконувати свої зобов'язання за обома кредитними угодами з грудня 2008р., то саме з цього часу у позивача Банку виникло право вимагати дострокового повернення суми кредитів та відсотків за користування кредитними коштами шляхом подачі позову до суду, але позивач таким правом скористався тільки в травні 2012р., тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності. Просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі (Т.3 а.с.10,11-19). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заявлений ПАТ "Універсал Банк" позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 березня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2590, за умовами якого Банк надав останній кредит у розмірах ліміту 230 000 дол. США строком повернення до 01 березня 2028 року. 26 березня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №ВL2590/KL+ до Генерального договору, відповідно до умов якої Банк встанов [PERSON] кредитний ліміт в розмірі 80 000,00 дол. США зі сплатою 14% річних строк повернення до 28 лютого 2009 року. Також, 26 березня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № ВL3147/K-1 до Генерального договору, відповідно до якої Банк встановив [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 150 000 дол. США зі сплатою 11,5% річних зі строком повернення, зазначеним в генеральному договорі, тобто до 01 березня 2028 року. 26 березня 2008 року на забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за Генеральним договором та Додатковою угодою №ВL2590/KL+, за Генеральним договором та Додатковою угодою №ВL3147/K-1 між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] буди укладені договори поруки №ВL2590/KL+П1 та №ВL2590/K-1-П1, відповідно, за якими відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. [PERSON] належним чином зобов'язання за Генеральним договором та додатковими угодами до нього не виконує, у зв'язку з чим станом на 30.10.2014р. утворилась заборгованість за Генеральним договором та Додатковою угодою №ВL2590/KL+ в розмірі 245 151,65 дол. США, що еквівалентно 3 175 322,33 грн., з яких заборгованість по кредиту 79 815,72 дол. США, заборгованість по відсотках - 70 311,12 дол. США, заборгованість по пені - 95 024,81 дол. США; заборгованість за Генеральним договором та Додатковою угодою №ВL2590/K-1 в розмірі 273 077,25 дол. США, що еквівалентно 3537 028,17 грн., з яких заборгованість по кредиту 147 503,32 дол. США, заборгованість по відсотках - 115 419,62 дол. США, заборгованість по підвищених відсотках - 10 154,31 дол. США Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України). Тому згідно з ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Строк повернення коштів за Генеральним договором від 26.03.2008 року та Додатковою угодою до нього №ВL2590/KL+ встановлено до 28.02.2009 року, тоді як позивач Банк направив вимогу поручителю 21.12.2009р. та звернувся до суду з позовом аж у травні 2012р. Строк повернення кошті за Генеральним договором від 26.03.2008 року та Додатковою угодою до нього №ВL2590/K-1 встановлено до 01.03.2028 року, позичальник повинен проводити погашення кредиту та сплату процентів відповідно до Графіка щомісячним ануїтентними платежами по 1604,51 дол. США в останній робочий день, що передує 01 числу кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов'язаний сплатити ануїтентний платіж. Першим днем прострочення сплати суми щомісячного ануїтентного платежу вважається 01 число кожного поточного календарного місяця строку кредитування згідно Графіку погашення кредиту (Т.1 а.с.17-18,20-23) Факт отримання коштів [PERSON] підтверджується документами, а саме: роздруківками по рахунках, та сторонами не оспорюється. [PERSON] порушила умови повернення кредиту за Генеральним договором та Додатковою угодою до нього № ВL2590/KL+ , як вбачається з розрахунку заборгованості, в серпні 2008р., а за Генеральним договором від 26.03.2008 року та Додатковою угодою до нього №ВL2590/K-1 з 01.09.2008р. (Т.3 а.с.34,36). 21.12.2009р. Банк направив боржнику [PERSON] і поручителю [PERSON] вимогу щодо погашення суми простроченої заборгованості за Генеральним договором та додатковими угодами станом на 21.12.2009р. в строк не пізніше 30 днів з моменту надіслання вказаного листа, інакше термін погашення кредиту буде визнаний таким, що настав у повному обсязі та буде розпочата процедура примусового стягнення заборгованості у повному розмірі, відсотків за весь час користування кредитом та інших належних до сплати за кредитним договором платежів, штрафних санкцій. (Т.1 а.с. 51-54). Вказані листи Банку були проігноровані як боржником, так і поручителем. 25.05.2012р. Банк звернувся з вказаним позовом до суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду Одеської області та направляючи вказану справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав на необхідність застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог при наявності заявленого з боку відповідачів клопотання. Таке клопотання було заявлено при новому розгляді справи. Відповідно до ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України). Згідно з положеннями ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Відповідно до ст..360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Так, у постанові від 06.11.2013р. №116-цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що відповідно до ст..261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулось це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановлення договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст..1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному з платежів. У постанові від 19.11.2014р. у справі № 6-160цс14 Верховний Суд України дійшов аналогічного правового висновку, а також зазначив, що відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. У постанові від 18.06.2014р. у справі №6-61цс14 Верховним Судом України висловлена правова позиція про те, що за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту і кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст..261 ЦК України). Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-155цс13, предметом якої був спір про стягнення суми заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок про те, що відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Установивши, до договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений ним відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців вимоги до поручителя про виконання зобов'язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року в справі № 6-6цс14 передбачає, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином , і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не вправі. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Розглянувши справу № 6- 53 цс 14 17.09.2014р. Верховний Суд України дійшов правового висновку, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи правові позиції Верховного Суду України, обов'язкові для всіх судів, та те, що строк виконання зобов'язання боржником за Генеральним договором та Додатковою угодою до нього № ВL2590/KL+ сплинув 28 лютого 2009 року, а Банк звернувся до суду з вимогою до боржника та поручителя після спливу трирічного строку позовної давності 25.05.2012р., то в цій частині вимоги Банку до обох відповідачів задоволенню не підлягають. За Генеральним договором від 26.03.2008 року та Додатковою угодою до нього №ВL2590/K-1 строк виконання основного зобов'язання спливає 01.03.2028р., а строк дії договору поруки №ВL2590/K-1-П1 не встановлений, боржник [PERSON] порушила зобов'язання за основним договором 01.09.2008р., вимогою від 21.12.2009р. Банк змінив строк виконання основного зобов'язання до 21.01.2010р. (30 днів з моменту надіслання вимоги), вимога до поручителя заявлена 25.05.2012р., тобто після спливу 6-місячного строку, тому в цій частині вимоги Банку до поручителя [PERSON] також задоволенню не підлягають. Вимоги Банку до основного боржника [PERSON] за Генеральним договором від 26.03.2008 року та Додатковою угодою до нього №ВL2590/K-1підялгають задоволенню в межах строку загальної трирічної позовної давності по кожному щомісячному платежу до моменту звернення Банку до суду з позовом, крім штрафних санкцій, строк позовної давності відносно яких встановлений в один рік. (Т.3 а.с.36-38). Нарахування збільшеної відсоткової ставки на прострочену заборгованість у виді 27% передбачено умовами кредитного договору та фактично є штрафною санкцією за неналежне виконання умов договору. Тому з відповідачки [PERSON] на користь банку належить стягнути заборгованість за Генеральним договором про надання кредитних послуг №BL2590 від 26.03.2008 року та Додатковою угодою № ВL3147/K-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг в розмірі 255 063, 47 доларів США, з яких 146 611, 24 доларів США - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість 13 193, 99 доларів США, 104 308, 22 доларів США - заборгованість за відсотками, 4 144, 01 доларів США - заборгованість за підвищеними відсотками в межах строків позовної давності. В інший частині позовних вимог Банку слід відмовити за спливом строку позовної давності звернення до суду. Позивачем по справі понесені витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з позовом в сумі 3654 грн. Оскільки позов задоволено частково на 49,22%, то в порядку ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь Банку 1798,50 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial