Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із даним позовом та просить визнати недійсним договір №003465 від 20.01.2016 р. укладений між нею та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", стягнути з останнього 45200 грн. Вимоги обгрунтовує тим, що 20.01.2016 р. уклала з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" договір фінансового лізингу за №003465. Відповідно до якого товариство зобовязалось придбати у свою власність та передати їй у користування автобус РУТА 25, а вона зобовязалась періодично сплачувати за користування автобусом лізингові платежі. Вважає, що умови зазначеного договору не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача. Так, за умовами вказаного правочину до отримання автобуса РУТА 25 вона має сплатити товариству не менше половини його вартості, зокрема, аванс у розмірі не менше 50 % вартості предмета лізингу, що складає 226000 грн., комісію за організацію - 45200 грн., комісію за передачу предмету лізингу - 13560 грн. Такі умови вважає несправедливими, а обовязок сплатити 50 % вартості автобуса у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка відсутня. Крім цього, оспорюваний договір є нікчемним, тому як не був посвідчений нотаріально, що і змусило звернутися до суду. [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі, фактично пославшись на вищевикладені обставини. Представник відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" в судове засідання не з"явився, надали письмові заперечення позовним вимогам, просять розглядати справу за їх відсутності. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що 20.01.2016 р. сторони уклали договір №003465 фінансового лізингу з додатками (а.с.6-14), на виконання умов якого позивач сплатила 45200 грн. (а.с.15). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5- 6 ст. 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійснїии зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2,3 ч. 3 ст. 18 Закону "Про захист прав споживачів"), надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Аналіз змісту спірного правочину фінансового лізінгу дає підстави дійти до висновку, що у договорі виключені та обмежені права лізінгоодержувача, як споживача стосовно лізінгодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (розділ 12 договору), звужені обовязки лізінгодавця, які передбачені в Законі України Про фінансовий лізінг, положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізінгодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізінгу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізінгодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 3.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Факт відсутності вказаної ліцензії підтвердив відповідач у своїх письмових поясненнях (а.с. 23-26). Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов"язаних з лізингом, застосовуються положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою спірний правочин є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В судовому засіданні встановлено, що договір №003465 від 20.01.2016 р. укладений між сторонами нотаріально посвідчено не було. Таким чином, суд приходить до переконання, що слід визнати недійсним договір №003465 від 20.01.2016 р. укладений між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" і стягнути з останнього на користь позивача 45200 грн. сплачених коштів за договором, як на то орієнтує правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2766цс15. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь держави, пропорційно задоволеним вимогам, слід стягнути судові витрати в сумі 1102,40 грн.

Outcome: approved