Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, яка була уточнена в процесі судового розгляду, про захист прав споживачів з вимогою до відповідача про повернення депозитних коштів в розмірі 30 000 дол. США, стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1 193, 42 дол. США та витрат на правову допомогу в розмірі 17 539, 20 грн. Свої вимоги мотивує тим, що вона є споживачем послуг банку у відповідності до договору банківського строкового вкладу, згідно з яким позивач внесла на депозит 30 000 дол. США строком до 14.03.2014 р. При цьому, коли після закінчення дії договору, позивач виявила бажання отримати свої кошти, банк фактично не виконав своїх обов'язків у зв'язку з припиненням діяльності банку на території АР Крим. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, просить стягнути депозитний вклад з урахуванням 3% річних у відповідності до ст. 625 України. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та уточненнях до неї. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що банки, у тому числі й відповідач були зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Рішенням Центрального Банку Російської Федерації також було припинено з 21.04.2014 р. діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк». Наявність вказаного рішення унеможливлювало діяльність відокремлених підрозділів банку на території АРК та м. Севастополя. З травня 2014 р. окупаційною владою було фактично здійснено конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», у зв»язку з чим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи , не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях , платіжних документів, документів каси, готівки . На підставі Федерального Закону РФ № 39-ФЗ від 02.04. 2014 р. «Про захист інтересів фізичних осіб,що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діють на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя» державна корпорація «Агентство з страхування вкладів» заснувало Агента у формі автономної некомерційної організації з метою реалізації зазначеного Федерального Закону, передало йому майно, видало щодо Агента розпорядчі акти та здійснювало інші повноваження, передбачені законом. Права (вимоги) по вкладам і здійснення компенсаційних виплат у порядку встановленому ст.ст. 7 та 9 Федерального Закону від 02.04.2014 р. № 39-ФЗ були придбані автономною некомерційною організацією «Фонд захисту вкладників» (АНО «ФЗВ»). Одночасно представник відповідача в судовому засіданні пояснив , що надані позивачем документи є неналежними доказами як укладення між позивачем та відповідачем договорів банківського вкладу, так і звернення позивача до відповідача щодо невиконання останнім договірних зобов'язань Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.03.2013 між сторонами було укладено Договір про банківський строковий депозитний вклад «Стандарт на 12 міс.» в іноземній валюті на суму 30 000 дол. США строком до 14.03.2014 р. зі сплатою 09,75 % річних. (а.с. 12) На виконання умов Договору, позивачем передано готівкою відповідачу грошову суму у розмірі 30 000 дол. США, що підтверджується квитанцією № 26 від 14.03.2013 р. (а.с.237) Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів підтвердження укладення договорів банківського вкладу у зв'язку з невідповідність наданої позивачем квитанції вимогам діючого законодавства України . Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Відповідачем не був спростованих факт наявності укладеного між сторонами банківського договору. Так, у матеріалах справи міститься довідка відповідача від 22.05.2014 р. № 29111930, в якій зазначено рахунки, які позивач має в ПАТ КБ «Приват Банк», серед яких наявний рахунок «Стандарт 12 міс.», оформлений 14.03.2013 р. з грошовою сумою на ньому 30 224, 38 дол. США. (а.с. 14) Зокрема, у відповідності до п. 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 № 492 письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. У відповідності до п. 10.1 зазначеної Інструкції на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. У відповідності до п. 2.5.1.3 Умов та правил надання банківських послуг клієнтам ПАТ КБ «Приват Банк» після завершення прийому готівкових коштів, клієнту видається квитанція або чек, що підтверджує внесок готівкових коштів, які містять інформацію про назву банку, дату здійснення операції, час здійснення операції, прізвище, ім'я, по батькові і підпис співробітника, який прийняв готівкові кошти, електронний цифровий підпис касира банку. По операціях на суми понад еквівалента 25 000 грн. підтвердження прибуткових готівкових касових операцій відбувається за бажанням клієнта додатково до цифрового підпису фізичної ("живий") печаткою керівника відділення. Отже, квитанція, надана позивачем, як доказ внесення депозитного вкладу відповідає внутрішньому положенню банку щодо оформлення прийому готівкових коштів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. В силу ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа є публічним договором. Згідно з ч.2 ст.633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст.2 Закону України « Про банки і банківську діяльність » клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа , що користується послугами банку . Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність"вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Виходячи з викладеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку, зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки та захист прав вкладника як споживача послуг регламентовано Законом України « Про захист прав споживачів» та нормами Цивільного кодексу України . Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.6, укладеного сторонами договору, у разі, якщо після закінчення терміну вкладу, Клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін. ( а.с. 12) . Термін закінчення строку дії договору, укладеного між сторонами припав на 15.03.2014 р., однак в зазначений термін позивач не змогла реалізувати своє право на отримання вкладу та процентів по договору у зв'язку з припинення діяльності на території АР Крим Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приват Банк». У відповідності до п. 9 договору банківського вкладу від 14.03.2013 р. договір може бути достроково розірваний за ініціативи вкладника за умови повідомлення про це банк за 2 банківських дні. 25.04.2014 р. позивач звернулась до відповідача за заявою з приводу отримання депозитного вкладу, процентів та розірвання договору банківського вкладу. (а.с. 15) 19.05.2014 р. відповідачем отримано зазначену заяву, що підтверджується відміткою в експрес-накладній. У зв'язку з зазначеним строк повернення вкладу настав 22.05.2014 р. Як встановлено судом, вклад позивачу не повернутий. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (далі - Положення). Згідно із цим Положенням договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку ( строковий вклад (депозит) ) . Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. ( п.1.2. Положення). Виплата процентів за вкладом (депозитом) здійснюється у строки, що обумовлені в договорі (п. 1.7. Положення). Згідно із п. 3.3.Положення банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України», враховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, правлінням Національного банку України прийнято постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». Відповідно до п. 5 вказаної постанови банки, у тому числі й ПАТ КБ "ПриватБанк", зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Посилання представника на постанову правління Національного банку України №260 від 06.05.2014 року та Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є необгрунтованим ,оскільки цей акт є підзаконним та дія даного закону, не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання ним умов договорів банківського вкладу та повернення депозитів за ними та суперечить ст.ст. 1058-1065, 1066-1076 ЦК України та умовам укладених раніше сторонами договорів банківського вкладу. Згідно з ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», нормативно-правові акти Національного банку України видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України. Посилання представника відповідача про те, що позивач повинен звернутися до Автономної некомерційної організації" Фонду захисту вкладників" в Кримському федеральному окрузі Російської Федерації для отримання вкладу є безпідставним , оскільки позивач є громадянином України , не проживає на тимчасово окупованій території АР Крим і відповідно до укладеного сторонами договору банківського вкладу ПАТ КБ " ПриватБанк" зобов'язувався по закінченню строку дії договорів повернути позивачу банківські вклади. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав як джерело права. Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку що відповідачем було порушено право позивача на отримання депозитного вкладу та процентів за його користуванням. Оскільки позивач у відповідності до вимог укладених договорів повідомив відповідача про припинення дії укладених договорів та повернення вкладів , вимоги останнього в частині стягнення суми вкладу є обґрунтованими та такими , що підлягають задоволенню . Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв'язку з тим, що строк виконання зобов'язань відповідачем за договором банківського вкладу настав 22.05.2014 р., однак зобов'язання залишається невиконаним, позивач скористався своїм правом та перерахував заборгованість з урахуванням 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 1058 ЦК предметом договору банківського вкладу можуть бути лише грошові кошти. Відповідно при вирішенні спорів, пов'язаних з неналежним виконанням зобов'язань, що випливають із зазначених договорів, підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК. За змістом ст. 526 та 1058 ЦК зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. З огляду на зазначене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми вкладу в розмірі 30 000 дол. США, 3% річних в розмірі 1 193, 42 дол. США) є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позов задовольняється, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачами по справі витрати на правову допомогу в розмірі 17 539,2 грн., які не перевищують граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, а саме 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (підготовка документів, скарг, заяв, уточнення позовних вимог), що відноситься також до судових витрат та на підставі ст. ст. 79,85 ЦПК України підлягають задоволенню. Факт понесених витрат на правову допомогу підтверджується квитанціями сплаченими позивачем, актами передачі-прийняття послуг. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі

Outcome: approved