Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач за первісним позовом звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.04.2008 р. між позивачем і [PERSON] було укладено кредитний договір №28808С60, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 67 000,00 доларів США на строк до 06.04.2014 року. На думку позивача, позичальник умови кредитного договору порушив, і тому станом на 28.12.2015 року за кредитним договором наявна заборгованість в розмірі 7 622,25 доларів США та 372969,95 гривень, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися з позовом до суду. 30.10.2017 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем надано недостовірний розрахунок заборгованості. Крім того, просив застосувати строки позовної завності. 29.03.2018 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 13437,26 доларів США та 281959,44 гривень. 16.04.2018 року представник відповідача за первісним позовом подав до суду пвідзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову, та застосувати строки позовної завності. 26.10.2018 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод до договору, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що підписи, які містяться в договорах йому не належать. 22.11.2018 року представник відповідача за зустрічним позовом відзив, в якому заперечував щодо задоволення зустрічного позову, оскільки [PERSON] був обізнаний про кредитний договір, та як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва №753/706/13, останній визнав позов щодо заборгованості ним за кредитним договором №28808С60 станом на 19.12.2012 року. Крім того, представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просив застосувати строки позовної давності до зустрічного позову. 17.12.2018 року [PERSON] подав відповідь на відзив представника відповідача за зустрічним позовом. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом та його представник в судове засідання повторно не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причин неявки суду не повідомили. Разом з тим Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи. У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення. Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав). Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Отже, за висновками суду, що неявка позивача за зустрічним позовом та його представника у черговий раз може призвести до затягування строків розгляду справи та, як наслідок, порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 роу у справі №9901/949/18 (провадження №11-1179заі19). Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 07.04.2008 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і [PERSON] було укладено кредитний договір №28808С60. Згідно з умовами Кредитного договору Позивачем було надано Відповідачу кредит у сумі 67 000,00 (шістдесят сім тисяч, 00) дол. США (далі - Кредит) для придбання нового автомобіля вартістю 371 564,00 гривень згідно з Договором купівлі-продажу автомобіля № v55027 від 31.03.2008 року, на строк до 06.04.2014 включно (п. 2.1.1. Кредитного договору). Відповідно до п. 2.2.1., 2.5.1. Кредитного договору процентна ставка за Кредитом становить 11,00 % річних. За користування Кредитом в період: 01.03.2009 - 31.12.2010 (включно) Клієнт зобов`язався щомісяця сплачувати Банку проценти у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки 7,25 % річних. Проценти нараховуються за вказаною відсотковою ставкою на фактичну суму заборгованості за Кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року і підлягають сплаті з 1 по 25 число кожного місяця, наступного за місяцем нарахування процентів. (а.с. 5-11). 26.03.2008 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору від 07.04.2008 року №28808С60, відповідно до якої: Підпункт 2.2.1 Договору викладено у такій редакції: "2.2.1. Процентна ставка за Кредитм: 11,00 % річних. За користування Кредитом протягом періоду з 01.03.2009 по 31.12.2009 року (включно) Позичальник щомісячно сплачуватиме Банку проценти у Валюті Кредиту у розмірі процентної ставки 7,25 % річних. Починаючи з 01.01.2010 Позичальник сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у Валюті Кредиту у розмірі річної процентної ставки, визначеної першим цього підпункту Договору."(а.с. 11). 08.05.2009 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і [PERSON] було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору від 07.04.2008 року №28808С60, відповідно до якої Підпункт 2.5.1 Договору викласти у такій редакції: "2.5.1. Позичальник сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у розмірі, зазначеному в п.п. 2.2.1. цього Договору, у Валюті Кредиту. Такі проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за Кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі Банківського року і підлягають сплаті з 1 по 25 число кожного місяця на рахунок № [NUMBER] у AT "Укрексімбанк", м. Київ, МФ0322313. Протягом цього періоду сплачуються проценти за попередній місяць. У разі, коли 25 число припадає на вихідний день, проценти підлягають сплаті у перший наступний робочий Банківський День. Позичальник зобов`язаний достроково погасити Кредит та платежі за Кредитом у разі незгоди з розміром процентної ставки. Позичальник зобов`язаний в останній день погашення Кредиту погасити проценти за користування Кредитом та інші платежі за цим Договором." Додаток №1 до Договору „Графік погашення кредиту за Договором" викладено в новій редакції (а.с. 12). 22.10.2009 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і [PERSON] було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору від 07.04.2008 року №28808С60, відповідно до якої Додаток №1 до Договору „Графік погашення кредиту за Договором" викладено в новій редакції (а.с. 14). 28.01.2010 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і [PERSON] було укладено додаткову угоду №4 до кредитного договору від 07.04.2008 року №28808С60, відповідно до якої Підпункт 2.2.1 Договору викладено у такій редакції: "2.2.1 Процентна ставка за Кредитом: 11,00% річних. За користування Кредитом протягом періоду з 01.03.2009 по 31.12.2010 (включно) Позичальник щомісячно сплачуватиме Банку проценти у Валюті Кредиту у розмірі річної процентної ставки 7,25 % річних. Починаючи з 01.01.2011 р. Позичальник сплачуватиме Банку проценти за користування Кредитом у Валюті Кредиту у розмірі річної процентної ставки, визначеної першим абзацом цього підпункту Договору." (а.с. 15). За п.п.2.2.1. п.2.2 ст. 2 Кредитного договору, викладеного редакції додаткової угоди № 5 від 31.01.2011 року до Кредитного договору,процентна ставка за користування кредитом складає: на період з 07.04.2008 року по 28.02.2009 року - 11,00 % річних; на період з 01.03.2009 року по 31.12.2010 року - 7,25 % річних; на період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року - 7,10 % річних; на період з 01.01.2012 року до кінця дії Кредитного договору - 11,00 % річних (а.с. 15). Рішенням Дарицького районного суду м. Києва №753/706/13 від 15.05.2013 року, яке набрало законної сили, позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №28808С60 від 07.04.2008 року - задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" заборгованість за кредитом станом на 19.12.2019 р. в розмірі 28222 (двадцять вісім тисяч двісті двадцять два) долари США 34 цента, що за курсом НБУ станом на 19.12.2012 р. складає 225581 (двісті двадцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одна) гривень 16 копійок та 10747 (десять тисяч сімсот сорок сім) гривень 25 копійок, що складається з 27054 (двадцять сім тисяч п`ятдесят чотири) долари США 72 цента, що за курсом НБУ станом на 19.12.2012 р. складає 216248 (двісті шістнадцять тисяч двісті сорок вісім) гривень 37 копійок - заборгованості за кредитом, 1167 (одна тисяча сто шістдесят сім) доларів США 62 цента, що за курсом НБУ станом на 19.12.2012 р. складає 9332 (дев`ять тисяч триста тридцять дві) гривні 78 копійок - заборгованості за процентами за користування кредитом, 607 (шістсот сім) гривень 08 копійок - пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами, 10140 (десять тисяч сто сорок) гривень 17 копійок - пені, нарахованої на прострочену заборгованість за кредитом. Більш того, зі змісту даного рішення суду вбачається, що Відповідач, [PERSON] , в судове засідання з`явився, позов визнав повністю. (а.с. 30-32). Відповідно до розрахунку заборгованості (після збільшення позовних вимог), станом на 09.01.2018 (за період часу з 20.12.2012 до 09.01.2018 включно) заборгованість становить 13 437,26 доларів США (тринадцять тисяч чотириста тридцять сім доларів США 26 центів), що за курсом НБУ станом на 09.01.2018 = 28,203329 грн. за 1 долар США дорівнює 378 975,46 грн. (триста сімдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять гривень 46 копійок) та 281 959, 44 грн. (двісті вісімдесят одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 44 копійок), з яких: 13 437,26 доларів США - заборгованість за процентами; 88 299,42 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами; 193 660,02 грн. - пеня, нарахована на прострочену заборгованість за Кредитом (основним боргом) У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. ст. 546, 549, 551 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням та задатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається з положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В пункті 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз`яснено, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Однак, відповідач свої зобов`язання по договору не виконує належним чином, чим порушує умови договору та норми цивільного законодавства, зокрема ст. ст. 526, 1054 ЦК України. Погіршення матеріального стану відповідача та не можливість погашати кредит не звільняє його від взятих на себе зобов`язань за договором. Як вбачається з положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просив застосувати позовну давність до заявлених банком вимог. Відповідно до ст. 256 ЦК України - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України - перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до п.6.1. Кредитного договору від 07.04.2008 року, договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Оскільки кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду . При цьому, пеню (неустойку) за порушення договірних зобов`язань позивач просив стягнути за період з 10.01.2017 року, тобто також в межах річного строку звернення до суду за захистом порушеного права. За таких обставин, доводи [PERSON] про порушення банком строку позовної давності є безпідставними. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором від 07.04.2008 року. Що стосується вимог зустрічної позовної заяви, то вирішуючи вимоги про визнання кредитного договору неукладеним, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним, лише з підстав визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно приписів статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 2 статті 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Отже, згідно статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В свою чергу, якщо сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся); якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Таким чином, непогодження сторонами істотних умов договору може бути лише підставою для визнання договору неукладеним. Втім, визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами; якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону. Вказаної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 23.09.2015 р. у справі № 3-502гс15; від 20.04.2016 р. у справі № 3-287гс16; від 06.07.2016р. у справі № 3-436гс16 . Крім того, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2011 р. у справі № 3-58гс11 та п. 22 постанови Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 922/189/18. Аналогічної правової позиції також дійшов Верховний Суд України в постановах від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14 та від 06.07.2016 у справі № 914/4540/14. Також, відповідно до п. п. 74-76 постанови № 14-144цс18 від 5 червня 2018 року Великої Палати Верховного Суду, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (частина восьма статті 181 ГК України). Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту. Необґрунтованість підстав позову підтверджує аналогічна правова позиція Верховного Суду у справі № 922/189/18, викладена в Постанові від 11.10.2018 року. Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Спірний договір його сторонами виконувався, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Таку правову позицію у постанові від 6 листопада 2018 року по справі №926/3397/17 висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду. Таким чином, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і зазначених підстав, та виключно на підставі поданих доказів, і виходячи з того, що позивач за зустрічним позовом не подав належних допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, не надав доказів, що підпис виконано в спірних договорах не ним; не допускаючи припущень;

Outcome: approved