Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позичав 25.01.2016 року звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ОМУЮ в якій прохають суд витребувати нерухоме майно - нежитлове приміщення горища площею 141,2 кв.м., розташоване у буд. № 3 по вул. Пироговській у м. Одесі, з незаконного володіння [PERSON] на користь Одеської міської ради. А також визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції (вул. Старицького, 10, м. Одеса, 65036) реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення горища, площею 141,2 кв.м., розташоване у буд. № 3 по вул. Пироговській у м. Одесі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10.02.2009 року Приморським районним судом м. Одеси було прийнято рішення відповідно до якого за [PERSON] визнано право власності на нежитлове приміщення горища площею 141,2 кв.м. за адресою: буд. № 3, вул. Пироговська, м. Одеса. Право власності на спірне приміщення було зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно. Зазначене судове рішення було винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим прокуратурою району 23.12.2014 року подано апеляційну скаргу. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.06.2015 року апеляційна скарга задоволена, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2009 року скасовано, а у позові [PERSON] відмовлено. У звязку з цим, виникло питання повернення самовільно захопленого майна з незаконного володіння відповідача. Власником спірного приміщення є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися комунальним майном територіальної громади. Органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, як власник, проте самостійно не вживає заходи щодо повернення майна до власності територіальної громади, у звязку з чим є підстави для представництва інтересів органами прокуратури. Тому звертається з відповідним позовом. В судове засідання 31.05.2016 року не зявилася представник прокуратури Приморського району Одеської області [PERSON], за довіреністю від 23.12.2015 року, але подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність і про те, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Крім цього, просила сул задовольнити позов в повному обсязі, в тому числі винести рішення в якому зазначити, що воно є підставою для скасування державної реєстрації. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки невідомі. Суд ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225\~\~ЦПК України\~\~при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ст.197 ЦПК України, у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на розгляді у Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] про визнання права приватної власності на допоміжне нежиле горище, загальною площею 141,2 кв.м., що розташоване у буд. № 3 по вул. Пироговській у м. Одесі. 10.02.2009 року Приморський районний суд м. Одеси прийняв заочне рішення (справа № 2-616/09), яким позов задовольнив (а.с. 7). 18.11.2014 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради подав апеляційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суд м. Одеси від 10.02.2009 року. 25.06.2015 року Апеляційним судом Одеської області було прийнято рішення відповідно до якого апеляційна скарга заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради була задоволена. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2009 року скасовано, а в позові [PERSON] про визнання права приватної власності на нежиле приміщення відмовлено. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ). Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ЦК (ст.2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією; Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Відповідно до п. 21 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 « Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням насілдків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Зокрема, ст. 388 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Пунктами 23, 24 вище згаданої постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Враховуючи той факт, що Апеляційним судом Одеської області в рішенні від 25.06.2015 року було відмовлено в задоволенні позову, суд приходить до висновку, що нежитлове приміщення горища, площею 141,2 кв.м., розташоване у буд. № 3 по вул. Пироговській у м. Одесі є власністю Одеської міської ради. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Одеської місцевої прокуратурив інтересах Одеської міської ради, як власника спірного майна, при цьому вважає за можливе задовольнити позов лише частково, а саме в частині позовних вимог про витребування нерухомого майна, а саме про витребування нерухомого майна приміщення горища, площею 141,2 кв.м., розташоване у буд. № 3 по вул. Пироговській у м. Одесі. В задоволенні інших позовних вимог слід відмовити. Так як, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 15 Закону України ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" реєстраційним номером обєкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному обєкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого обєкта. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19, ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. 17.10.2013 року Постановою Кабінету Міністрів України був затверджений Порядок реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно п. 37 якої визначено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Варто зазначити, що дана постанова скасована постановою Кабінету міністрів України Про порядок реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року. Тому, суд відмовляє позивачу в частині вимог, щодо визначення порядку виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення горища, площею 141,2 кв.м., розташованого у буд. № 3 по вул. Пироговській у м. Одесі. За роз'ясненнями, що викладенні у п.п.8,10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, недійсності правочину, витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Судом встановлено, що Одеська міська прокуратура №3 подала до суду заяву про відстрочення сплати судового збору. 27.01.2016 року увахлою Приморського районного суду було задоволено заяву. У звязку з цим згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог Відповідно до п.36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» , вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч.1 ст. 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майновог характеру фізичною особою розмір судового збору сплачується у розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 6890,00 грн.

Outcome: partial