Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Представник позивача, звернувшись до суду з даним позовом, просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку домоволодіння по вул. Північна, 33 в с. Княжолука Долинського району Івано-Франківської області вартістю 149653, 50 грн. як спільну сумісну власність, нажиту під час шлюбу із відповідачем [PERSON]. Стягнути з [PERSON] 4787,40 грн. понесених судових витрат. В обгрунтування позову покликається на те, що 30.03.1985 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Після одруження, вони переїхали на проживання в [INFO]. На виділеній сільською радою земельній ділянці вони розпочали будівництво житлового будинку. В даному будинку вони проживають з 1991 року, у ньому, окрім них, зарестрований син [PERSON]. Всі документи на будівництво будинку оформлені на відповідача. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської від 28.11.2011 року шлюб розірваний. Вони періодично виїжджають в Чеську Республіку на роботу, однак, повертаючись, проживають в спільному будинку. Дійти згоди щодо порядку користування цього домоволодіння, вони не можуть, у них постійно виникають суперечки, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.01.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк терміном 10 днів на усунення недоліків. 13.02.2018 року представником позивача подано уточнену позовну заяву, після чого розгляд справи розпочався з підготовчого судового засідання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, однак подав заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечив проти їх задоволення. Розгляд справи просив проводити у його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 189 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем повнісю або частково суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову повнісю або у відповідній частині позовнх вимог. Суд приймає визнання позову представником відповідача, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі і не суперечить правам та інтересам особи, яку він представляє. Дослідивши докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно роз'яснень у п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69\~СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно\~ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Суд встановив, що сторони з 30.03.1985 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який 28.11.2011 року рішенням Долинського районного суду розірвано (а.с. 7,8) Під час спільного подружнього життя вони побудували домоволодіння по вул. Північній, 33 в с. Княжолука Долинського району Івано-Франківської області, про що сторонами не заперечувалось. За вказаною адресою позивачка зареєстрована з 1991 року (а.с. 4). Вказане домоволодіння згідно технічного паспорта, виготовленого 23.06.2017 року на ім"я [PERSON], складається з житлового будинку (літ А), господарського блоку (літ. Б), стодоли (літ.В), стайні (літ.Г), вбиральні (літ.Д), криниці (№1), воріт (№2), огорожі (№3), огорожі (№4) та побудоване у 1991 році (а.с.9-12). Вартість домоволодіння відповідно до висновку про вартість об"єкта оцінки від 03.08.2017 року, проведеної ТзОВ "ЕКА-Захід", становить 299 307 грн. (а.с.13-28). Згідно інформаційної довідки № 28529653 від 23.10.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно\~єдиним власником житлового будинок із господарськими будівлями та спорудами за адресою с. Княжолука, вул. Північна, 33 Долинського району є [PERSON] (а.с 56,57). Згідно з частиною першою статті 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Частинами першою та другою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Те ж саме зазначено й у частині четвертій статті 372 ЦК України. Виходячи із зазначених норм сімейного права домовленість про порядок користування спільним майном подружжя може бути досягнута в усній, простій письмовій або письмовій нотаріальній формах, а договір про поділ спільного майна підлягає нотаріальному посвідченню. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВСУ у справі за № 6-3037цс15. Окрім цього, відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. З та ч. 4 ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналізуючи вищевикладене, виходячи з доказів, досліджених під час розгляду справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що спірне домоволодіння є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цього домоволодіння в с. Княжолука по вул. Північна, 33 Долинського району підлягає до задоволення. З приводу стягнення з відповідача 4787,40 грн судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов"язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суду було надано довіреність, посвідчену 30.06.2017 року приватним нотаріусом Долинського РНО [PERSON] та квитанцію від 17.01.2018 року на суму 500, 00 грн. за підготовку та складання позову (а.с. 33). До позовної заяви долучено також квитанцію про сплату судового збору на суму 1500,00 грн. (а.с.1) та квитанції на суму 893,70 грн. кожна від 26.06.2017 року та 04.07.2017 року за отримання інформаційної довідки (а.с. 30, 31) на загальну суму 3 787, 40 грн., яка підлягає до задоволення та стягнення з відповідача. Відповідно до ст. 139 ч. 6 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. В матеріалах справи містяться реквізити та вартість робіт на суму 1000,00 грн., яку слід оплатити [PERSON] за проведення оцінки будинку ( а.с. 32). Проте суд не вважає такий документ належним доказом, який підтверджує здійснення позивачкою витрат на вказану суму, оскільки він не відповідає вимогам розрахункового документа та не свідчить про те, що [PERSON] вказану суму оплатила. Враховуючи викладене, позовна вимога про стягнення судових витрат на суму 1000,00 грн. задоволенню не підлягає. Таким чином, суд приходить до переконання про часткове задоволення позову. На підставі викладеного, ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року, ст. 41 Конституції України, ст.ст.60, 66, 68, 69 Сімейного кодексу України, ст.ст. 355,368, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial