Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом (з урахуванням уточнених позовних вимог) до Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області (правонаступник Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області), [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення ХХХУІ сесії УІІ демократичного скликання Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області №864 від 12 червня 2020 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площе 0,0287 га кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства; зобов`язати Золочівську міську раду Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства (згідно з КВЦПЗ А.01.03) кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 за адресою [ADDRESS] , розробник ФОП [PERSON] для передачі земельної ділянки у власність [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що 24 грудня 2019 року позивач подав до Ясеновецької сільської ради заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,02 га для ведення особистого селянського господарства в с.Ясенівці Золочівського району Львівської області, якою багато років користується родина Позивача. Однак, у встановлений ст.118 ЗК України місячний строк сільська рада не прийняла жодного рішення по суті поданої Позивачем заяви. У зв`язку з цим, позивач замовив у ФОП [PERSON] розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки, про що повідомив Ясеновецьку сільську раду. На підставі розробленого проекту землеустрою Державним кадастровим реєстратором проведено реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0287 га в Державному земельному кадастрі, присвоєно кадастровий номер 4621888500:01:001:0181. 31 березня 2020 року позивачем подано заяву до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки. 12 червня 2020 відбулася сесія Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області, на якій окрім заяви про позивача затвердження проекту землеустрою, розглядалася аналогічна заява [PERSON] . За результатами розгляду відповідних заяв, було прийнято рішення №864 від 12 червня 2020 року, яким затверджено проект землеустрою гр. [PERSON] . Позивач вважає, що не приймаючи рішення по суті його звернення Ясеновецька сільська рада Золочівського району Львівської області порушила вимоги Земельного Кодексу України, ЗУ «Про державний земельний кадастр», ЗУ «Про землеустрій» ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Порядку ведення державного земельного кадастру та порушила переважне право позивача на отримання спірної земельної ділянки у власність, яка перебуває у користуванні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Наголосив, що фактично оскаржуваним рішенням позивача з користування вилучено частину земельної ділянки і мотивовано це наявністю суперечок між землекористувачами. Представник відповідача Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області Х.Піддубна в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки рішення про затвердження [PERSON] проекту землеустрою було прийнято в належний спосіб із дотриманням законодавства. Представники відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на те, що відповідач реалізувала своє право на приватизацію земельної ділянки, а сільська рада прийняла законне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, вважає, що позовні вимоги слід задоволити, з огляду на наступне. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положеннями\~Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 8\~ст. 118 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому\~статтею 186-1 цього Кодексу. Частиною 9\~ст. 118 ЗК України\~визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу\~у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ч. 1\~ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 1\~ст. 186-1 ЗК України\~передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Згідно з абз. 1 ч. 6\~ст. 186-1 ЗК України, підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Відповідно до ч. 7\~ст. 186-1 ЗК України, органам, зазначеним у частинах першій - третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до\~статті 50 Закону України "Про землеустрій"; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк. Правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою визначено\~Законом України "Про землеустрій" № 858-IV від 22.05.2003\~(далі - Закон № 858-IV), який спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування. Згідно з\~ст. 50 Закону № 858-IV, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому\~Земельним кодексом України. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою. Відповідно до\~розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 р. № 60-р "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад", Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 р. забезпечити: формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із\~статтею 117 Земельного кодексу України; передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, включених до переліку земельних ділянок державної власності, права на які виставлені на земельні торги, в комунальну власність об`єднаних територіальних громад після оприлюднення результатів земельних торгів та укладення договорів оренди таких земельних ділянок; здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із\~статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено\~Законом України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 №280/97-ВР\~(далі - Закон №280/97-ВР). Відповідно до п. 34 ч. 1\~ст. 26 Закону № 280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: … вирішення відповідно до\~закону\~питань регулювання земельних відносин. Згідно з п.п. 9 п. "б" ч. 1 статті 33 Закону № 280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою. Частинами 1-2\~ст. 29 Закону № 280/97-ВР\~визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. 24 грудня 2019 року Позивач звернувся до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,02 га для ведення особистого селянського господарства в с.Ясенівці. Судом встановлено, що дана заява не розглянута по суті Ясеновецькою сільською радою Золочівського району. 14 лютого 2020 року Позивач подав до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області лист-повідомлення про те, що у порядку абз.3 ч.7 ст.118 ЗК України ним замовлено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та долучено копію договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 18 лютого 2020 року позивач звернувся до Голови Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області із заявою про погодження меж земельної ділянки відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та підписати акти погодження меж земельної ділянки. 05 лютого 2019 року рішенням Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області №434 від комісією вирішено надати дозвіл гр. [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,03 га в [ADDRESS] . 31 березня 2020 року позивач звернувся до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки площею 0,0287 га для ведення особистого селянського господарства. 30 квітня 2020 року [PERSON] звернулася із заявою до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області про затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0287 га кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 по [ADDRESS] . 12 червня 2020 Ясеновецькою сільською радою Золочівського району Львівської області прийнято рішення №864 «Про затвердження проекту землеустрою гр. [PERSON] », згідно якого рада вирішила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0287 га кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства [PERSON] ; передати у власність земельну ділянку площею 0,0287 га кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства [PERSON] . Як вбачається із протоколу ХХХУІ сесії УІІ демократичного скликання Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області від 12 червня 2020 року, на розгляд сесії було винесено питання щодо затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,0287 га кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства [PERSON] чи [PERSON] . У протоколі зафіксовано, що сільський голова озвучив про те, що в сільську раду на затвердження першою поступила документація [PERSON] . Голосували за [PERSON] «за» - 0; проти «0»; утрималися «12». Депутат [PERSON] у голосуванні участі не приймав, рішення не прийняте. Голосували за [PERSON] «за» - 11; «проти»- 0. Однак, зважаючи на ту обставину, що відповідачці [PERSON] рішенням від 05 лютого 2019 року рішенням Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області №434 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку по [ADDRESS] і саме на земельну ділянку по [ADDRESS] розроблено проект землеустрою, який подано на затвердження до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області. Натомість, оскаржуваним рішенням затверджено проект землеустрою на земельну ділянку по [ADDRESS] . Відтак прийшов до висновку, що земельна ділянка, на яку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою та такий проект розроблено і земельна ділянка, проект землеустрою на яку затверджено оскаржуваним рішенням Ясеновецької сільської ради є тотожними. Відтак, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині протиправності рішення Ясеновецькою сільською радою Золочівського району Львівської області №864 від 12 червня 2020 року. Щодо позовної вимоги зобов`язати Золочівську міську раду Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне. Відповідно до частин дев`ятої та одинадцятої\~статті 118 Земельного кодексу України\~відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Із аналізу наведених правових норм вбачається, що хоча підстави прийняття рішення про відмову в затверджені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність не визначені в\~статті 118 Земельного кодексу України, однак, правомірність такої відмови є предметом судового контролю. Відповідно до ч.І\~ст. 122 Земельного кодексу України\~сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Виходячи з положень\~статті 122 ЗК України, прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, у цьому випадку - міської ради. При цьому на підставі наведених вище положень частини 9\~статті 118 ЗК України\~міська рада зобов`язана прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність у двотижневий строк із дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У пункті 34 частини 1\~статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин відповідно до закону. Земельний кодекс\~у ст. 12 передбачає повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин. До повноважень міських рад належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад (п. а), передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу\~(п. б); вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону (п. к). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.11.2018 у справі № 820/4439/17 органами, зазначеними в частинах першій - третій\~статті 186-1 Земельного кодексу України, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що процедура погодження проекту землеустрою передбачає перевірку цього проекту на відповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації та прямо встановлює обов`язок компетентного органу здійснити одночасну перевірку дотримання всіх указаних вимог розробником проекту, і саме на цій стадії відповідний орган має повноваження відмовити в погодженні проекту землеустрою з наданням часу його розробнику на усунення визначеного вичерпного переліку недоліків проекту. У постанові Великої Палати Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 640/9870/16-а зазначено, що виходячи з положень\~статті 122 ЗК України, прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, у цьому випадку міськради. При цьому на підставі наведених вище положень частини 9\~статті 118 ЗК України\~міськрада зобов`язана прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність у двотижневий строк із дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 591/5935/17 за позовом громадянина до Сумської міської ради про скасування рішення та зобов`язання затвердити проект землеустрою дійшла наступних висновків: 56. Згідно із частинами восьмою - одинадцятою\~статті 118 ЗК України\~проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому\~статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. У зв`язку із зазначеним Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідач порушив наведені норми чинного законодавства щодо розгляду та вирішення клопотання позивача шляхом прийняття відповідного рішення. Судом встановлено, що, на розгляд ХХХУІ сесії УІІ демократичного скликання Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області від 12 червня 2020 року було винесено питання щодо затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,0287 га кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 по [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства [PERSON] чи [PERSON] . У протоколі зафіксовано, що сільський голова озвучив про те, що в сільську раду на затвердження першою поступила документація [PERSON] . Голосували за [PERSON] «за» - 0; проти «0»; утрималися «12». Депутат [PERSON] у голосуванні участі не приймав, рішення не прийняте. Голосували за [PERSON] «за» - 11; «проти»- 0. Однак, жодних причин не затвердження поданого проекту землеустрою [PERSON] не зазначено. Більше того, суд приймає до уваги ту обставину, що позивач звертався до Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області із вимогою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, яка не була розглянута по суті, а також те, що заява [PERSON] щодо затвердження проекту землеустрою в порядку черговості була поданою першою 31 березня 2020 року. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше. Відповідно до усталеної практики Європейського суду ««майном» може бути «наявне майно», або активи, включно з вимогами, стосовно яких заявник здатен довести, що він мав принаймні «правомірне очікування» дієвої реалізації його майнового права» (Див.: Malhous v. Czech Republic (dec.) [GC], no. 33071/96, ECHR 2000-ХП; Draon v. France [GC], no. 1513/03, ECHR 2006-IX; Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium, no. 17849/91, §§ 29-31, ECHR A332). Хоча Суд доволі часто використовує концепцію «правомірного очікування», найбільш типова категорія справ така. Унаслідок певного юридичного факту, який уже відбувся (це може бути договір, делікт чи видача ліцензії), особа набуває майнове право. Однак невдовзі по тому, до того як особа це право встигне зреалізувати, держава ухвалює акт (нормативний або індивідуальної дії), котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою. У подібних ситуаціях на момент розгляду справи Європейським Судом право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства. Через те Суд визнає порушеним не право, а правомірне очікування заявника. Під терміном «правомірні очікування» слід розуміти «законні сподівання» особи вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу (наприклад, правомірні сподівання бути здатним здійснювати запланований розвиток території, з огляду на чинний на той час дозвіл на промислове освоєння землі (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 p.). Суд зазначає, що позивачі які зареєстрували земельні ділянки на підставі розроблених проектів та звернулася із клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, виникли правомірні очікування щодо можливості отримання у власність таких земельних ділянок. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункту 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункту 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункту 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), № 35298/04, пункту 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38). Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії. Згідно положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням положень п. 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше суд не виконає свої зобов`язання щодо пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(ратифікованої\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р). Відповідно до\~81 ЦПКУкраїни,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд, згідно\~ст. 89 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При розгляді справи судом встановлено протиправну бездіяльність Ясеновецької сільської ради Золочівського району Львівської області щодо незатвердження позивачу землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території Ясеновецької сільської ради Золочівського району району у порядку визначеному\~Земельним кодексом України. Суд також зазначає, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису. Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав. Натомість, у цій справі, повноваження відповідача Золочівська міська рада Львівської області, яка являється правонаступником Ясеновецької сільської ради Золочівського району не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки органу, уповноваженого на прийняття відповідного рішення. Такий висновок зроблено Верховним Судом у Постанові від 20 серпня 2019 року справа №813/2273/18 адміністративне провадження №К/9901/68865/18 Суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав. У спірних правовідносинах відповідач не зазначив законодавчо визначених підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою [PERSON] . З урахуванням наведеного, з метою захисту порушених прав позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства (згідно з КВЦПЗ А.01.03) кадастровий номер 4621888500:01:001:0181 за адресою [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: approved