Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

У листопаді 2016 року до Ржищівського міського суду Київської області звернулась [PERSON] із вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 лютого 2016 року вона була прийнята на посаду директора ДП "Заготівельно-виробниче підприємство". Отже, відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв на роботу позивача, а позивач зобов'язувався виконувати трудові обов'язки, визначені роботодавцем. 23 травня 2016 року трудовий договір між позивачем та відповідачем за взаємною згодою було розірвано. Однак в порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України відповідачем на день звільнення позивача не було належним чином здійснено розрахунок, а саме не виплачено заборгованість із заробітної плати за травень 2016 року в сумі 3200 грн та компенсацію за невикористану відпустку. Підприємством було видано [PERSON] належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення згідно ст. 38 КЗпП України, але не проведено розрахунку у день звільнення, чим порушено право позивача на отримання заробітної плати. На підтвердження\~ нарахування заробітної плати відповідачем не було надано позивачу розрахунок заробітної плати за травень 2016 року із утриманням із заробітної плати та суми, що належать до сплати. [PERSON] звернулась до відповідача із тим, щоб останній надав за підписом керівника довідку про розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі. Проте, відповідач відмовився надати позивачу підтверджуючі документи щодо розміру заборгованості. У зв'язку з порушенням відповідачем його прав, позивачу було завдано моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного стану, у зв'язку з невиплатою заробітної плати були порушені нормальні життєві зв'язки, позивач опинилась у скрутному становищі, їй довелось шукати додаткових засобів до свого матеріального забезпечення та звертатись до суду з даним позовом, оскільки відповідач відмовляється виплатити заборгованість по заробітній платі. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінила в 5 тис. грн. Посилаючись на ст. ст. 115, 117, 232, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просила стягнути з ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 3 200 грн , середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, компенсацію за невикористану відпустку та 5 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди. У судове засідання [PERSON] не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримувала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без участі представника ДП "Заготівельно-виробниче підприємство". Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] працювала на посаді директора ДП "Заготівельно- виробниче підприємство" (а.с. 6). Згідно копії наказу № 12 к від 23 травня 2016 року встановлено, що [PERSON] звільнено із займаної посади за згодою двох сторін з 23 травня 2016 року. Бухгалтерії провести розрахунок по заробітній платі та нарахувати компенсацію за невикористану відпустку (а.с.7). Згідно довідки № 37 від 28 листопада 2016 року встановлено, що заборгованість ДП "Заготівльно-виробниче підприємство" по заробітній платі перед [PERSON] станом на 1 червня 2016 року складає 3 893 грн 88 коп. (а.с.22). Згідно довідки, виданої ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" № 40 від 22 грудня 2016 року встановлено, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 1 500 грн. (а.с. 31). Таким чином [PERSON] має право на виплату заробітної плати за час роботи в ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" за період з лютого по травень 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник\~ в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995 року зі змінами та доповненнями (далі по тексту Закон №108/95-ВР) працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №108/95-ВР заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено із довідки ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" № 37 від 28 листопада 2016 року (а.с.22) станом на 1 червня 2016 року підприємство має заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 3 893 грн 88 коп. У порядку п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити до негайного виконання рішення про стягнення працівникові виплати заробітної плати у межах платежу за один місяць. Що стосується виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, то суд виходить з наступного. За змістом роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час у зв'язку з затримкою розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховується положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою КМУ від 16 травня 1995 року № 348). Як встановлено з довідки, виданої ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" № 40 від 22 грудня 2016 року, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 1 500 грн. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виплати заробітної плати, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Враховуючи викладене, середньомісячне число робочих днів за два останніх повних місяця роботи (березень та квітень 2016 року) складає 21,5 днів (43 робочих дні / 2). Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає (1500 / 21,5 (середньомісячне число робочих днів) = 69 грн 77 коп. За змістом роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду\~ України № 13 від 24.12.99 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботовавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України в постанові від 5 жовтня 2016 року за наслідками розгляду справи № 463/265/131, яка згідно із ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як встановлено з пояснень представника відповідача під час попереднього судового засідання він визнав позовні вимоги частково, а саме: в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та\~ компенсації за\~ невикористану відпустку визнав повністю, а в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати не визнав. Проте, представником відповідача не доведено відсутності своєї вини щодо непроведення розрахунку зі звільненим працівником, а також між сторонами відсутній спір щодо розміру заборгованості. Враховуючи викладене вище та те, що на час ухвалення рішення суду ДП "Заготівельно-виробниче підприємство" не розрахувалось з [PERSON], від часу її звільнення до дати ухвалення рішення минуло 6 повних місяців та 23 робочих дні (за травень і грудень 2016 року), отже, середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день ухвалення рішення складає 10 604 грн 71 коп. (6 міс. х 1 500 грн + 23 роб. дні х 69 грн 77 коп.) Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування\~ моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~ 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто при порушенні прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) наявність моральної шкоди презюмується і її відшкодування на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З огляду на те, що заробіток у позивача, на час перебування у трудових відносинах з відповідачем, був єдиним її джерелом доходів і протягом значного часу відповідач не виплачував [PERSON] заробітну плату, що призвело до її моральних страждань, які були викликані переживаннями стосовно неможливості матеріально забезпечити себе, що вимагало від позивача вжиття додаткових заходів та зусиль для організації свого життя, суд оцінює моральну шкоду в 1 тис. грн. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідженими у судовому засіданні матеріалами справи підтверджуються обставини щодо обґрунтованості позову, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір за дві вимоги: одну вимогу майнового характеру у розмірі 551 грн 20 коп. та одну вимогу немайнового характеру у розмірі 551 грн 20 коп. \~На підставі викладеного,

Outcome: partial