Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] пред`явив через суд зазначений позов до КП "Жилсервіс-5" ДМР на предмет захисту свого права на працю з підстав незаконного звільнення з посади заступника директора за п.4 ст. 40 КЗпП України наказом №11-к від 25 березня 2015 року, вважаючи його таким через відсутність факту прогулу 19 березня 2015 року, оскільки у цей день він проходив медичну комісію згідно повістки Красногвардійсько-Кіровського РВК від 25 лютого 2015 року на підставі якої його направлено з 03 березня 2015 року на медичний огляд, а з 19 березня 2015 року - на лікування до міської клінічної лікарні №11, про що він повідомляв керівника усно після отримання повістки на робочому місці, надав письмові пояснення 25 березня 2015 року, проте засідання профкому 23 березня 2015 року проведене у його відсутності, його пояснення не взяті до уваги та звільнено без законних підстав, тому позивач просив суд визнати наказ №11-к від 25 березня 015 року "Про звільнення [PERSON] " незаконним, поновити його на роботі на посаді заступника директора КП "Жилсервіс-5" ДМР, зобов`язати керівника КП "Жилсервіс-5" ДМР вчинити в трудовій книжці [PERSON] запис про скасування запису №25 від 25 березня 2015 року про звільнення згідно п.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №11-к від 25 березня 2015 року; стягнути з КП "Жилсервіс-5" ДМР на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі 30830,63 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, наполягаючи на одночасному з визнанням недійсним оспорюваного наказу також і його скасуванні. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала в повному обсязі, заперечуючи тим, що позивач систематично не з`являвся на роботі, про причини відсутності нікого не повідомляв, не представив жодних документів на підтвердження причин відсутності на роботі 19 березня 2015 року, що було предметом розгляду\~ на засіданні профкому, який надав згоду на звільнення позивача за прогул, тобто за п.4 ст. 440 КЗпП України, тому звільнення проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і підстави для стягнення середнього заробітку, а також моральної шкоди, розмір якої явно завищений, відсутні, у зв`язку з чим просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що працював в КП "Жилсервіс-5" ДМР з вересня 2013 року по 28 лютого 2014 року та знайомий з позивачем по роботі. У березні 2015 року [PERSON] йому розказав, що відносно нього планують незаконне звільнення, тому 20 березня 2015 року запросив його на підприємство, щоб бути свідком у разі вчинення незаконних дій зі звільнення. Прибувши в обід до підприємства, вони запросили у відділі кадрів акт про відсутність на роботі [PERSON] 19 березня 2015 року, проте в ознайомленні з актом їм відмовили, про майбутнє засідання профкому 23 березня 2015 року не повідомляли. В подальшому 25 березня 2015 року на запрошення позивача він в якості свідка прийшов з ним на підприємство, так як нібито у цей день проводилась нарада з питання звільнення [PERSON] , проте не зважаючи на це ніяких засідань профкому не проводилось, пояснювальних документів ніхто не прийняв, усі документи виготовлялись 25 березня 2015 року і рішення профкому в цей день підписувалось лише [PERSON] . Свідок [PERSON] , будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що працює в КП "Жилсервіс-5" ДМР з 03 вересня 2012 року головним економістом, тому була присутня на оперативній нараді 25 березня 2015 року, на якій було поставлене питання про звільнення [PERSON] за нібито відсутність на робочому місці 19 березня 2015 року. При цьому, [PERSON] в цей день на підприємстві був та повідомив, що проходить медкомісію за повісткою військкомату, потім на нараді оголосили наказ про звільнення за прогулу. Про засіданні профкому її як члена профкому не повідомляли і таке засіданні 23 березня 2015 року з питання надання згоди на звільнення [PERSON] не проводилось, протокол вона не підписувала, а проводилась лише 25 березня 2015 року оперативна нарада, де оголошено наказ про звільнення. Свідок [PERSON] , будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що працює в КП "Жилсервіс-5" ДМР, а з 07 травня 2015 року на посаді в.о. директора, та як він пам`ятає, нібито 20 березня 2015 року підписував акт про відсутність [PERSON] на роботі 19 березня 2015 року, якого в подальшому було звільнено наказом від 25 березня 2015 року за прогул, що обговорювалось в цей день 25 березня 2015 року на нараді. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) КП "Жилсервіс-5" ДМР від 26 вересня 2012 року №51-к [PERSON] прийнятий на роботу на посаду заступника директора, про що в трудовій книжці зроблено запис №22, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 6, 57). Наказом КП "Жилсервіс-5" ДМР від 25 березня 2015 року №11-к "Про звільнення [PERSON] ", копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.4), позивача звільнено з 25 березня 2015 року згідно п.4 ст. 40 КЗпП України та внесено запис №23 до трудової книжки (а.с.6). Згідно з вимогами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана;\~звільнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3 ст. 149 КЗпП України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, пунктом 1 ст. 41 КЗпП, чи дотримані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Згідно з пп."а" п. 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених зборами трудового колективу КП "Жилсервіс-5" ДМР 12 січня 2015 року, час початку і закінчення роботи, перерва для відпочинку і харчування встановлюються для співробітників, що працюють по п`ятиденному робочому тижню (вихідні - субота, неділя) наступним чином: початок роботи - 8:00, перерва - 12:00-12:45, закінчення роботи - 17:00 (понеділок, вівторок, середа четвер), а у п`ятницю закінчення роботи о 15:45 (а.с.75-82). Судом встановлено, що позивач, отримавши за місцем роботи 25 лютого 2015 року повістку [INFO] , відповідно до вимог абз.1-3 ч.1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" прибув до РВК 26 лютого 2015 року, що підтверджується повісткою, долученою до матеріалів справи в копії (а.с.60). За даними довідки військового комісару Красногвардійсько-Кіровського РВК №51, складеної на підставі акту медичного обстеження №102 від 11 березня 2015 року, [PERSON] перебував на обстеженні в МБКЛ №4 з 03 березня 2015 року по 11 березня 2015 року (вісім днів) (а.с.11). Також, 19 березня 2015 року позивач прибув за повісткою Красногвардійсько-Кіровського РВК для проходження медичного обстеження до військкомату о 09-00 год. та перебував там до 15-00 год., що підтверджується повісткою з відповідною відміткою про час перебування, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.12), та в подальшому з цього дня проходив обстеження в міській клінічній лікарні №11, про що свідчить відповідний акт медкомісії, на підставі якого видане 26 березня 2015 року тимчасове посвідчення № [NUMBER] (а.с.25). Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Одночасно судом встановлено, що наказом КП "Жилсервіс-5" ДМР від 24 березня 2015 року №8 "Про створення комісії" створено комісію для складання акту з приводу відсутності заступника директора [PERSON] 19 березня 2015 року з 08-00 год. до 17-00 год. на робочому місці (а.с.8). При цьому, вказаною утвореною комісією КП "Жилсервіс-5" ДМР у складі заступника директора Старини О.М., голови профспілки Шульги О.П., інспектора відділу кадрів Дейч Т.В., секретаря Єгорової І.С. 19 березня 2015 року складений акт про відсутність позивача на робочому місці 19 березня 2015 року з 08-00 год. до 17-00 год. (а.с.7). Також, 20 березня 2015 року комісією КП "Жилсервіс-5" ДМР у складі: інспектора відділу кадрів Дейч Т.В., заступника директора Старини О.М., інженера ТО [PERSON] складено акт про те, що заступник директора Стєльніков Є.А. не попередив ні усно, ні письмово про свою відсутність на роботі 19 березня 2015 року. Разом з тим, вказані акти як належні, допустимі, достатні докази згідно ст.ст. 57-60 ЦПК України\~ суд до уваги прийняти не може, оскільки комісія для складання відповідних актів створена пізніше ніж складено сам акт та, крім того, акт є засобом фіксації обставин, що виявлені на час складення акту, тобто документом, що посвідчує існуючі на час складення обставини, тоді як досліджені судом наказ від 24 березня 2015 року №8 та акти свідчать про те, що акт від 19 березня 2015 року складений значно пізніше, зокрема, не раніше утворення комісії 24 березня 2015 року, а не в день виявлення відсутності позивача на робочому місці. Так, само суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивач не з`являвся на роботі 19 березня 2015 року, оскільки за даними журналу приходу на роботу за березень 2015 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.53-54), 19 березня 2015 року [PERSON] прибув на роботу о 08-00 год., що узгоджується з даними повістки військкомату згідно якої позивач перебував там з 09-00 год.\~ Крім того, частинами 1-5 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Крім того, ч.7 ст. 43 КЗпП України визначено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. Так, судом встановлено та визнано сторонами у судовому засіданні, що [PERSON] є членом профсоюзу КП "Жилсервіс-5" ДМР. Відповідно до даних протоколу засідання профсоюзного комітету КП "Жилсервіс-5" ДМР від 23 березня 2015 року №2 у присутності членів профкому [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також в.о. директора [PERSON] та інспектора з кадрів [PERSON] надано згоду на звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України заступника директора [PERSON] (а.с.55). Між тим, протокол не містить будь-якого обґрунтування мотивів, з яких профком дійшов висновку про неповажність причин відсутності позивача на робочому місці 19 березня 2015 року, враховуючи відсутність даних про запрошення [PERSON] на засідання профкому, обізнаність останнього про засідання, порушення вимог ст. 43 КЗпП України про необхідність відкладення засідання у разі першої неявки працівника, порушення права на подання пояснень причин відсутності та представлення документів на підтвердження поважності причин. не зважаючи на те, що позивач через канцелярію підприємства 25 березня 2015 року за вх. № 464 подав письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці 19 березня 2015 року (а.с.10). Звідси, суд приходить до висновку про допущення відповідачем грубого порушення вимог ст. 43 КЗпП України щодо отримання згоди профспілкового комітету на звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, враховуючи також, що зазначені у протоколі члени профкому, зокрема, [PERSON] , взагалі були відсутні на засіданні, що встановлено на підставі показань свідка [PERSON] , свідчення якої суд приймає як належний і допустимий доказ, оскільки покази узгоджуються з письмовими матеріалами справи, не містять протиріч і такі покази надані суду під присягою з попередженням про кримінальну відповідальність. За встановлених судом обставин, оцінивши зібрані докази на належність, допустимість, достатність кожний окремо і в сукупності та логічному взаємозв`язку\~ за правилами ст.57-61, 63-65 ЦПК України, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення вимог п.4 ст. 40 КЗпП України не встановив причин відсутності позивача на роботі, не з`ясував чи була відсутність на роботі позивача 19 березня 2015 року прогулом, не розглянув подані позивачем через канцелярію підприємства 25 березня 2015 року за вх. № 464 письмові пояснення про причини відсутності, не взяв до уваги вимоги ч. 2 ст. 21 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", засідання профспілкового комітету належним чином не провів, допустивши порушення ст. 43 КЗпП України, що потягло незаконне звільнення позивача з посади і, відповідно, згідно ч. 1 ст.235 КЗпП України є підставою для скасування такого наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі на відповідній посаді. Разом з тим, вимоги позивача про зобов`язання керівника КП "Жилсервіс-5" ДМР вчинити у трудовій книжці позивача запис про скасування запису №23 від 25 березня 2015 року про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України задоволенню підлягають, оскільки відповідно до п.2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, у разі необхідності зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Таким чином, внесення записів про поновлення на роботі відбувається в порядку виконання рішення суду про поновлення на роботі і не потребує додаткового вирішення по суду, у зв`язку\~ з чим така вимога є передчасною і задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи наведені норми закону, а також положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, і дані довідки про середню заробітну плату (дохід) від 25 березня 2015 року за №229 (а.с.59), встановивши за розгляду справи обставини незаконності звільнення позивача і необхідність поновлення його на роботі, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 березня 2015 року по 17 червня 2015 року, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 197,07 грн., що становитиме 16553,88 грн. Крім того, встановивши наявність порушення конституційного права позивача на працю та її оплату, кошти якої є основним джерелом існування для неї, суд, враховуючи\~ положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення його можливості забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, розпоряджатися заробленими коштами на власний розсуд, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 1000,00 грн. За правилами ст.88 ЦПК України, судові витрати, від сплати яких позивач звільнений, належить покласти на рахунок відповідача зі сплатою останніх на користь держави.

Outcome: partial