Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У квітні 2018 року, відповідно до статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ» Кухарев Володимир Валентинович звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року в розмірі 161 974,87 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 14 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством Банк «ТРАСТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №R181.0022906. За умовами договору банк надав кредит відповідачу у розмірі 97 500,00 грн. строком на 60 місяців з 14 лютого 2013 року по 14 лютого 2018 року зі сплатою 16,49% річних та 1,37 щомісячної комісії від суми кредиту. У порушення норм законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з чим, станом на 05.04.2018 року виникла заборгованість у розмірі 161 974,87 грн., яка складається з наступного: 81 601,24 грн. - заборгованість за кредитним договором; 27 654,59 грн. - прострочені відсотки, 52 719,04 грн. - комісія, яку просить стягнути з відповідача. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ» (код ЄДРПОУ 35371007) заборгованість за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року станом на 05.04.2018 року в розмірі 161 974 (сто шістдесят одна тисяча дев`ятсот сімдесят чотири) грн. 87 коп., яка складається з наступного: 81 601 (вісімдесят одна тисяча шістсот одна) грн. 24 коп. - заборгованість за кредитним договором; 27 654 (двадцять сім тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн. 59 коп. - прострочені відсотки; 52 719 (п`ятдесят дві тисячі сімсот дев`ятнадцять) грн. 04 коп. - комісія; стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ» (код ЄДРПОУ 35371007) понесені судові витрати по справі, а саме: суму сплаченого судового збору в розмірі 2 429 (дві тисячі чотириста двадцять дев`ять) грн. 63 коп. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду дніпропетровської області від 13 липня 2020 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство Банку «ТРАСТ» його правонаступником- Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" (код ЄДРПОУ: 41586256, місцезнаходження: вул. Набережно-Лугова, буд. 8, м. Київ, 04071) у справі № 185/2983/18 за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ» Кухарева Володимира Валентиновича до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду дніпропетровської області від 05 липня 2021 року скасоване заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року по цивільній справі № 185/2983/18 за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ» Кухарева Володимира Валентиновича до [PERSON] про стягнення заборгованості та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" до участі у цивільній справі як правонаступника всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ». Не погодившись з позовом, у порядку ст. 178 ЦПК України, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Пальком О.М. було подано відзив на позовну заяву та письмові пояснення, до змісту яких представник відповідача зазначив, що відповідачем сплачувалася заборгованість за кредитним договором, позов подано з порушенням строків позовної давності, тому просить суд при вирішенні справи застосувати строк позовної давності. Крім того, згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» відступлення права вимоги за кредитним договором позичальника з числа внутрішньо переміщених осіб без його згоди забороняється. Відповідачем не надавалася згода на відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ "Оптіма Факторинг", тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі на доводах та підставах, зазначених у відзиві, а також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Суд, вислухавши доводи представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14.02.2013 Публічне акціонерне товариство Банк «Траст» отримало від [PERSON] пропозицію (оферту) про укладення договору № R181.0022906, в якій останній пропонував Банку надати йому споживчий кредит, про що свідчить заява про надання кредиту на споживчі цілі. Частиною 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. ПАТ Банк «Траст» було акцептовано таку оферту та надано відповідачу кредит в розмірі 97 500,00 грн. Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 14.02.2018 згідно з Графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору) та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 16,49 % річних та 1,37 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту з щомісячною сплатою частинами суми кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Кредит було отримано відповідачем 14.02.2013 року, що підтверджується копією меморіального ордеру № Loan-26407 від 14.02.2013 року про перерахування коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України сторони уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, тому ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. Відповідно до п. 1.4 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, договір - змішаний договір, укладений між кредитором та клієнтом в порядку, визначеному ст. 638 ЦК України шляхом акцепту кредитором Заяви (оферти), який включає в себе елементи договору банківського рахунку фізичної особи - договору про відкриття поточного рахунку фізичної особи з використанням платіжної картки (в залежності від обраного клієнтом типу рахунку, про що зазначається у заяві) і кредитного договору. Договір включає в себе в якості складових та невід`ємних частин ці Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі (надалі - Умови), Тарифи (R)*ПАТ Банк «ТРАСТ» на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб або Тарифи ПАТ Банк «ТРАСТ» на розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку фізичної особи, відкритий для здійснення операцій з застосуванням міжнародних платіжних карток VISA INSTANT (в залежності від обраного клієнтом типу рахунку, про що зазначається у Заяві) (надалі - Тарифи РКО), Графік платежів, Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, Заяву про надання кредиту на споживчі цілі (надалі -Заява). Відповідно до п. 2.2.3. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, які є невід`ємною частиною кредитного договору, відповідач, який є позичальником, зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати позивачу проценти по кредиту та інші комісії, пені та плати, які передбачені тарифами РКО. Розрахунок процентів на залишок заборгованості по кредиту здійснюється щомісячно за фактичний строк користування кредитом, виходячи з фактичної кількості днів у місяці і у році. Нарахування процентів починається з першого для одержання кредиту до передостаннього дня строку дії кредиту (% за день, у якому кредит погашений повністю - не нараховується). Пунктом 3.2.5. Умов встановлено, що заборгованість по кредиту погашається в строки та в сумах, які вказані в графіку платежів, який дійсний в редакції до здійснення часткового дострокового чи повного дострокового погашення. Відповідно до п. 4.3. Умов за несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту, кредитор нараховує, а клієнт сплачує йому пеню у розмірі 0,3 (нуль цілих три десятих) процента від суми прострочених зобов`язань за кожний день прострочення. Сума пені стягується кредитором на підставі договірного списання з рахунку клієнта після повного погашення ним суми простроченої заборгованості. При укладенні кредитного договору відповідач [PERSON] був ознайомлений з умовами, графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунком вартості супутніх послуг, про що свідчить його підпис. 07.05.2018 року між ПАТ Банк «Траст», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Банку «ТРАСТ» Кухарев Володимир Валентинович на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 3085 від 30 грудня 2016 року «Про початок ліквідації ПАТ БАНК «ТРАСТ» та делегування повноважень ліквідатора банку», та ТОВ «Оптіма Факторинг» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1, відповідно до умов якого до ТОВ «Оптіма Факторинг» перейшло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року, укладеним між ПАТ Банк «Траст» та [PERSON] . Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) . У відповідності до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд не приймає до уваги тверджень представника відповідача щодо незаконного переходу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року без згоди останнього, так як дійсно, частиною 4 статті 9-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що відступлення (продаж, передання) права вимоги за кредитним договором та/або договором позики, позичальником за яким є внутрішньо переміщена особа, визначена частиною першою цієї статті, без згоди боржника забороняється. Однак, дія абзацу першого цієї частини не поширюється на кредиторів, віднесених до категорії неплатоспроможних, а також на банки, щодо яких здійснюються процедури виведення з ринку відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За таких обставин судом встановлено, що до позивача на законних підставах перейшло право вимоги до № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року, укладеним між ПАТ Банк «Траст» та [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявлених вимог надано розрахунок заборгованості, яка склалась у позичальника [PERSON] за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року. Згідно вказаного розрахунку розмір заборгованості станом на 05.04.2018 року складає 161 974,87 грн., а саме: 81 601,24 грн. - заборгованість за кредитним договором; 27 654,59 грн. - прострочені відсотки, 52 719,04 грн. - комісія. Зазначений розрахунок заборгованості сумніву не підпадає, а відповідачем, у свою чергу, не надано для спростування розрахунку заборгованості жодних належних та допустимих доказів. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором, кінцевий строк повернення кредиту - до 14 лютого 2018 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів (Додаток № 1 (нова редакція від 11.03.2015 року) до кредитного договору № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу. Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання черговими платежами впродовж строку кредитування, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Таким чином, за наведених умов, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та відповідають висновкам Верховного Суду України, зокрема, викладеним у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, строк позовної давності до частини щомісячних платежів, які повинні бути сплачені з 16.05.2015 року не пропущено, оскільки кредитор звернувся з позовною заявою 18.04.2018 року, що відповідає висновку, який викладено в ч. 1.4 п.п. 56-64 постанови Верховного Суду № Справа № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року. Отже, боржник згідно умов кредитного договору за щомісячними платежами, які повинні були бути сплачені з 16.05.2015 року по 14.02.2018 року (кінцевий строк повернення кредиту) згідно графіку повинен був сплатити: 81 551,24 грн. - заборгованість за кредитним договором; 21 115,88 грн. - прострочені відсотки. Оскільки, строк позовної давності до щомісячних платежів, починаючи з 16.05.2015 року не було пропущено, заборгованість у розмірі 102 667,12 грн. (81 551,24 грн. + 21 115,88 грн.) є доведеною та такою, що підлягає стягненню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 52 719,04 грн., слід зазначити наступне. Згідно з положеннями статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, та і виконання такого договору. Пунктами 3.1.1., 3.2.2.2. та 3.2.2.6. Умов кредитного договору передбачено сплату щомісячної комісії, планової щомісячної комісії, яка згідно розрахунку включається до суми щомісячного платежу, що є несправедливим, суперечить положенням частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору внаслідок їх нікчемності. Виходячи з аналізу вище зазначених норм закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 52 719,04 грн. комісії за супроводження кредиту. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Факторинг" заборгованість за кредитним договором № R181.0022906 від 14 лютого 2013 року у розмірі 102 667,12 грн., яка складається з наступного: 81 551, 24 грн. - заборгованість за кредитним договором; 21 115,88 грн. - прострочені відсотки. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial