Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач публічне акціонерне товариство «Перший Український [PERSON]» (надалі ПАТ "ПУМБ") звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості на підставі договору поруки, в якому зазначив, що 9 серпня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ", та товариством з обмеженою відповідальністю «Армлит Донбасс» (надалі ТОВ «Армлит Донбасс») було укладено кредитний договір № 13, відповідно до п. 1.1. якого банк зобовязався надати Позичальнику кредит у розмірі 1 746 517,23 дол. США з кінцевим терміном його погашення до 12 грудня 2014 року ( в редакції Додаткової угоди № 39 від 25 квітня 2014 року). З метою забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором між Банком та [PERSON] 1 серпня 2011 року був укладений договір поруки № 13/П2 (із змінами та доповненнями, що були внесені до нього додатковими угодами: № 1 від 3 жовтня 2012 року, № 2 від 26 квітня 3013 року, № 3 від 25 грудня 2013 року, № 4 від 25 квітня 2014 року), відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання ТОВ «Армлит Донбасс» зобовязань по кредитному договору. Оскільки позичальником порушено обовязки з повернення кредиту, позивач просив стягнути з поручителя заборгованість за договором поруки № 13/П2 від 1 серпня 2011 року з урахуванням всіх змін і доповнень станом на 6 жовтня 2014 року у загальному розмірі 1 840 141,15 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1 746 517,23 долара США та заборгованості за непогашеними відсотками у розмірі 93 623,92 долари США, крім того просив стягнути пеню за порушення боргових зобовязань у розмірі, що складає еквівалент 59 341,97 доларів США, а також понесені позивачем судові витрати у сумі 3 654 грн. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ "ПУМБ" до [PERSON] були задоволені у повному обсязі, а ухвалою від 18 листопада 2015 року відмолено у перегляді заочного рішення. Не погодившись із вказаним рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених вимог через порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. В обґрунтування скарги зазначив, що суд не навів доказів отримання ТОВ «Армлит Донбасс» повідомлення про дострокове повернення кредиту, тому у позичальника не виникло обовязку дострокового виконання фінансових зобовязань. Поручитель [PERSON] також не отримував таких повідомлень, з огляду на що звернення позивача до суду з цим позовом є передчасним, оскільки цій події мало передувати отримання поручителем відповідної вимоги. Також позивач не надав доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення значної суми коштів, оскільки лише первинні документи бухгалтерського обліку є доказами підтвердження заборгованості позичальника у зазначеному позивачем розмірі. Судом також не взято до уваги п. 2.1.1. Договору поруки № 13/П2 від 1 серпня 2011 року, відповідно до якого порукою забезпечуються зобовязання боржника перед кредитором у розмірі 25% виконання зобовязань, що випливають із кредитного договору та безпідставно стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у повному обсязі. Крім того, суд неправомірно задовольнив вимоги про стягнення пені, заявленої позивачем у невизначеній сумі еквіваленту у розмірі 59 341, 97 доларів США, в той час як пеня має обчислюватися та стягуватися судовим рішенням лише у національній валюті. Зазначив також, що у резолютивній частині оскаржуваного заочного рішення вказано, що заборгованість з відповідача стягнута за договором поруки, а не за кредитним договором, що входить в протиріччя з контекстом ст. 553 ЦК України, чим порушує її. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник не зявилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача [PERSON], яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача 25% заборгованості по кредитному договору у відповідності до договору поруки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що 9 серпня 2006 року між ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ", та ТОВ «Армлит Донбасс» було укладено кредитний договір № 13 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до умов якого банк зобовязався надати Позичальнику кредит у розмірі 1 746 517,23 дол. США зі сплатою 11,5% річних, а в разі прострочення заборгованості 16,5% річних за безпідставне користування кредитом, з кінцевим терміном його погашення до 12 грудня 2014 року (в редакції Додаткової угоди № 39 від 25 квітня 2014 року) (а.с. 20). З метою забезпечення виконання зобовязання за цим кредитним договором між Банком та [PERSON] 1 серпня 2011 року був укладений договір поруки № 13/П2 (з наступними змінами та доповненнями). Пунктом 2.1.1. цього договору передбачено, що порукою забезпечуються зобовязання боржника перед кредитором у розмірі 25%. Відповідно до п.п. 2.1.1.1 договору строк його дії встановлено до 12 грудня 2014 року (в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 квітня 2014 року) (а.с. 28). 8 серпня 2014 року, у зв'язку з невиконанням ТОВ «Армлит Донбасс» зобов'язань за кредитним договором та наявністю заборгованості, ПАТ "ПУМБ" надіслало боржнику письмову вимогу з повідомленням про дострокове повернення кредиту та процентів за його користування в строк не пізніше трьох календарних днів від дати отримання цієї вимоги, а 7 жовтня 2014 року аналогічна вимога була надіслана поручителю [PERSON] (а.с.32-33). 25 листопада 2014 року банк пред'явив до поручителя позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованості по сплаті процентів за його користування, а також пені за несвоєчасне виконання зобов'язання. Задовольняючи заявлені банком вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції, однак, відзначив, що відповідно до умов п. 1.2 ст. 1 договору поруки від 1 серпня 2011 року № 13/П2, поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобовязань Боржника лише в обсязі 25%. Разом з тим, обґрунтовуючи прийняте рішення про задоволення позову у повному обсязі, суд навів п. 1.3 договору поруки, відповідно до якого у разі порушення Боржником зобовязання, Божник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає право Кредитора вимагати виконання зобовязання в повному обсязі як від них обох, так і від кожного з них окремо. Такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Положеннями частин першої, другої статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Оскільки пунктом 1.2 ст. 1 договору поруки від 1 серпня 2011 року № 13/П2 передбачено, що поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобовязань Боржником в обсязі 25%, у суду не було підстав стягувати з [PERSON] на користь банку заборгованість в повному обсязі, що утворилася у ТОВ «Армлит Донбасс» за кредитний договір № 13 від 9 серпня 2006 року. Розглядаючи по суті заявлені ПАТ "ПУМБ" вимоги, апеляційний суд відзначає, що ТОВ «Армлит Донбасс» взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до утворення заборгованості станом на 25 листопада 2014 року у розмірі 1 840 141,15 дол. США, яка складається з заборгованості зі сплати кредиту у сумі 1 746 517,23 дол. США і заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом 93 623,92 дол. США. Крім того, сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором розрахована у валюті, якій видавався кредит, та становить 59 341, 97 дол. США, яку позивач просив стягнути у еквіваленті. Згідно з статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. В постанові Верховного Суду України у справі за № 6-145цс14 зазначено, що у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Беручи до уваги наведене, оскільки правовідносини виникли з кредитного договору в іноземній валюті і у банку є ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 39), апеляційний суд ухвалює задовольнити частково вимоги щодо стягнення заборгованості зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом. На день ухвалення рішення судом першої інстанції (10 лютого 2015 року) Національним банком України установлено офіційний курс валюти, згідно якого долар США становив 24 грн. 84 коп. Таким чином, з відповідача має бути стягнута заборгованість зі сплати кредиту у розмірі 436 629, 30 доларів США (1 746 517,23 х 25%), що складає 10 845 871 грн. 81 коп. (436 629,30 х 24,84), а також заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом у розмірі 23 405, 98 доларів США (93 623,92 х 25%), що складає 581 404 грн. 54 коп. (23 405,98 х 24,84). Щодо вимог про стягнення пені, визначеною позивачем у розмірі 59 341, 97 доларів США, яку він просить стягнути в еквіваленті вказаної суми, апеляційний суд відзначає таке. Пунктом 12.1 кредитного договору передбачено право банку нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення на суму простроченого виконанням боргового зобовязання за весь час прострочення (а.с. 11-19). Розрахунок пені проведено позивачем у валюті, якій отримувався кредит дол. США, окремо по заборгованості по тілу кредиту і по відсоткам за користування ним (а.с. 8,9). Відповідно до розяснень, викладених у листі Вищого господарського суду України N 01-06/1837/15 від 20 жовтня 2015 року "Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15 березня 2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів"": - обчислення пені та стягнення її за судовими рішеннями здійснюється лише в національній валюті України - гривні. Відповідно, є неможливим нарахування та стягнення пені в іноземній валюті за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України, оскільки розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" ), а повноважень щодо встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти чинним законодавством України не передбачено (постанова ВСУ від 01.04.2015 у справі № 909/660/14). З огляду на викладене, з?ясовуючи розмір пені, що підлягає стягненню з [PERSON], апеляційний суд керується наданим розрахунком заборгованості по тілу кредиту і по відсоткам за користування ним, а також бере офіційний курс валюти, установлений на дату чергового простроченого платежу (а.с. 8,9). Так, у графі кінцева дата сплати кредиту вбачається, що 31.07.2014 року простроченою сумою кредиту є 25 000 дол. США, кількість днів прострочення складає 67, при обліковій ставки НБУ 12,5% сума нарахованої пені становить 1 147,26 дол. США. Офіційним курсом валюти на 31.07.2014 року установлено, що вартість 1 дол. США дорівнює 12 грн. 09 коп., з огляду на що пеня за прострочення цього платежу у національній валюті України гривні буде складати 13 870 грн. 37 коп. (1147,26 х 12,09). На 21.08.2014 року пеня по заборгованості зі сплати кредиту у сумі 1 721 517, 23 дол. США становить 54 239,58 дол. США, або 711 080 грн. 89 коп. (54 239,58 х 13,11). Сума пені по заборгованості зі сплати кредиту, що підлягає стягненню з відповідача становить 181 237 грн. 81 коп. ((13 870,37 + 711 080,89) х 25%). У розрахунку суми пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом зазначено, що станом на 11.03.2014 року сума пені за прострочення зобовязань складає 1,79 дол. США, що становить 16 грн. 62 коп. (1,79 х 9,29). На 11.03.2014 року сума пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом визначена у розмірі 1,33 дол. США, що становить 12 грн. 34 коп. (1,33 х 9,28). На 11.04.2014 року пеня визначена у розмірі 23,28 дол. США, або 292 грн. 39 коп.( 23,28 х 15,56). На 12.05.2014 року пеня визначена у розмірі 862,59 дол. США, або 10 006 грн. 04 коп. (862,59 х 11,60). На 11.06.2014 року пеня визначена у розмірі 1 190,86 дол. США, або 13 849 грн. 70 коп. (1 190,86 х 11,63). На 11.07.2014 року пеня визначена у розмірі 940,85 дол. США, або 10 998 грн. 53 коп. (940,85 х 11,69). На 11.08.2014 року пеня визначена у розмірі 634,54 дол. США, або 8134 грн. 80 коп.( 634,54 х 12,82). На 11.09.2014 року пеня визначена у розмірі 299,89 дол. США, або 3889 грн. 57 коп. (299,89 х 12,97). Сума пені по заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом, що підлягає стягненню з відповідача становить 11 799 грн. 99 коп. ((16,62 + 12,34 +292,39 + 10006,04 + 13 849,70 + 10 998,53 + 8134,80 + 3889,57) х 25%). Виходячи з наведеного, у суду першої інстанції не було законних підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Оскільки, судом першої інстанції правильно встановлені всі фактичні обставини по справі, але неправильно застосований матеріальний закон, то рішення суду в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення заявлених вимог. В іншій частині рішення суду постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не встановлено.

Outcome: partial