Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

у лютому 2019 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся у суд з позовом до [PERSON] про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що рішенням господарського суду м. Києва від 15.12.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р., у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора в інтересах держави. Постановлено визнати недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок ОКЖК "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]", видані ОКЖК "Котміст" державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 06272 , 006273 і 06274, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 08.01.2008 за № 07-8-0191, 07-8-00192 та 07-8-00193, а також відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", ТОВ "Срібна затока" права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р. в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК "Котміст", державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 006272 , 006273 та 006274, а також визнання відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка" права власності на спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS], залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили. Оскільки у вказаній господарській справі встановлено, що земельна ділянка, площею 34,3740 га, до складу якої входила ділянка, площею 6,0799 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0042 ), а також входить і спірна земельна ділянка, площею 0,1964 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0108 ), незаконно вибула з власності територіальної громади м Києва, та вказані земельні ділянки протиправно відчужено КМР поза волею територіальної громади м. Києва, право власності територіальної громади на це майно не припинялося, а відповідно ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", [PERSON] та [PERSON] його не набули, спірна земельна ділянка на підставі ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню у [PERSON] на користь КМР. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 133 т.1) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 р. з метою забезпечення позову постановлено заборонити відчуження земельної ділянки, площею 0,1964 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0108 ), розташованої на [ADDRESS]. (а.с. 138 т.1) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2019 р. зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Жук Оксану Володимирівну (01004, м. Київ, вул. Пушкінська,39, офіс 49) надати Голосіївському районному суду м. Києва належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких був укладений договір купівлі - продажу від 15.12.2010, зареєстрований в реєстрі за № 202, щодо земельної ділянки, площею 0,1964 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0108 ), розташованої на [ADDRESS]. (а.с. 143 т.1) 17 квітня 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. (а.с. 153 т.1) Просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивач неправильно визначив характер спірних правовідносин, у зв"язку з чим не застосував норму, яка підлягає обов"язковому застосуванню, - ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не навів жодного аргументу на користь того, чи є втручання в право [PERSON] на мирне володіння його майном виправданим і сумісним із гарантіями ст. 1 Першого протоколу. Також відповідач подав заяву про застосування позовної давності. На думку відповідача, позивач в позовній заяві неправильно тлумачить норму ч. 1 ст. 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності і тому неправильно визначає такий порядок, адже перебіг позовної давності починається не з 05 квітня 2017 року (з дня набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва від 15 грудня 2016 р.). а з того дня, коли КМР як особа, в інтересах якої пред"явлений позов, дізналася чи об"єктивно могла дізнатися про порушення свого права. Про незаконну передачу землі ОКЖК "Котміст" на підставі рішення від 01.10.2007 р. № 355/3189, як і про те, що з 2010 р. саме [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1964 га, розташованої на [ADDRESS], було відомо і КМР і органам прокуратури, зокрема й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році. 23 квітня 2019 року заступник Генерального прокурора надіслав до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] (а.с. 216 т.1) Просить задовольнити позов з наведених в ньому підстав. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та заперечувала проти їх задоволення. Вислухавши пояснення предстаників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 р. № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]" земельні ділянки, загальною площею 74,69 га, передано обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" у власність для житлової забудови та довгострокову оренду. (а.с. 77 - 80 т.1) На передані у власність ОКЖК "Котміст" земельні ділянки, площами 34,3740, 30,5199 та 0,2402 га кооперативу видано державні акти серії ЯЖ №№ 006272 , 006273 та 006274 відповідно, зареєстровані 08.01.2008 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА). (а.с. 81-87 т.1) Після отримання державних актів на право власності на вказані земельні ділянки ОКЖК "Котміст" вніс їх до статутного капіталу ТОВ "Будівельна спілка", що підтверджується рішенням загальних зборів цього товариства від 21.02.2008, згідно з яким внеском ОКЖК "Котміст" є земельні ділянки площами 34,3740, 30,5199 і 0,2402 га, розташовані на [ADDRESS]. Надалі ділянку, площею 6,0799 га, яка входила до складу земельної ділянки, площею 34,3740 га, що належала ТОВ "Будівельна спілка", за договором дарування, посвідченим 29.01.2009 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К.М., відчужено [PERSON] (а.с. 101-104 т.1) У зв"язку з укладенням зазначеного договору [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,0799 га (кадастровий номер 8 000 000 000 : 90 : 371 : 0042 ) серії ЯЖ № 920172 , зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів КМДА 27.04.2009 за № 07-7-04459. (а.с. 107 т.1) Вказану земельну ділянку, площею 6,0799 га [PERSON] поділив на 32 земельні ділянки, у зв"язку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 6,0799 га повернув до Головного управління земельних ресурсів КМДА. Водночас [PERSON] отримано 32 державні аки на право власності на ці земельні ділянки, зокрема й акт серії ЯЗ № 273735 на земельну діляну, площею 0,1964 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0108 ), зареєстрований 17.03.2010 Головним управлінням земельних ресурсів КМДА. (а.с. 109 т.1) Вказану земельну ділянку [PERSON] 15.12.2010 відчужив [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук О.В. (а.с. 111 т.1) Рішенням господарського суду м. Києва від 15.12.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р., у справі № 910/3724/14 задоволено позов заступника Генерального прокурора в інтересах держави. Постановлено визнати недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок ОКЖК "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]", видані ОКЖК "Котміст" державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 06272 , 006273 і 06274, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 08.01.2008 за № 07-8-0191, 07-8-00192 та 07-8-00193, а також відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", ТОВ "Срібна затока" права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 10-47 т.1) Постановою Вищого господарського суду України від 11.07.2017 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р. в частині визнання недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 про надання земельних ділянок ОКЖК "Котміст", державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 006272 , 006273 та 006274, а також визнання відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка" права власності на спірні земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS], залишено без змін. Рішення суду в цій частині набрало законної сили. (а.с. 48 - 76 т.1) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на вказану земельну ділянку на даний час зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 15.12.2010 р., № 202. (а.с. 115 т.1) Звертаючись у суд, позивачі зазначають, що земельна ділянка, площею 34,3740 га, до складу якої входила ділянка, площею 6,0799 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0042 ), а також входить і спірна земельна ділянка, площею 0,1964 га (кадастровий номер 8000000000:90:371:0108 ), незаконно вибула з власності територіальної громади м Києва, та вказані земельні ділянки протиправно відчужено КМР поза волею територіальної громади м. Києва, право власності територіальної громади на це майно не припинялося, а відповідно ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", [PERSON] та [PERSON] його не набули, спірна земельна ділянка на підставі ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню у [PERSON] на користь КМР. Суд погоджується з такими доводами, з огляду на наступне. Відповідно до положень статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду м. Києва від 15.12.2016 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 р., у справі № 910/3724/14 постановлено визнати недійсними рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок ОКЖК "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]", видані ОКЖК "Котміст" державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ №№ 06272 , 006273 і 06274, зареєстровані Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 08.01.2008 за № 07-8-0191, 07-8-00192 та 07-8-00193, а також відсутнім в ОКЖК "Котміст", ТОВ "Будівельна спілка", ТОВ "Срібна затока" права власності на спірні земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 10-47 т.1) Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили визнано незаконність передачі спірної земельної ділянки у власність першому власнику, відсутні підстави вважати, що зазначена земельна ділянка вибула із володіння власника за його волею. Вибуття спірної земельної ділянки поза волею власника уже встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. Спірна земельна ділянка за договором дарування від 29 січня 2009 року була відчужена ТОВ "Будівельна спілка" на користь [PERSON] , за договором купівлі - продажу від 15 грудня 2010 року [PERSON] відчужив цю земельну ділянку на користь [PERSON] Оскільки позивач не є стороною даних договорів, а рішенням суду встановлена неправомірність передачі земельної ділянки, належним способом захисту порушеного права власника є витребування земельної ділянки. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю, проте суд звертає увагу на той факт факт, що перший власник спірної земельної ділянки набула право власності на цю земельну ділянку у незаконний спосіб та незаконність набуття права власності встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Застосовуючи практику ЄСПЛ щодо втручання держави у право власності особи та вказуючи про те, що таке втручання повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, суд вважає необхідним зазначити, що у даній справі не розглядається питання про правомірність чи неправомірність дій органу публічної влади щодо вирішення питання про надання чи відведення земельної ділянки. Спір щодо неправомірності відведення спірної земельної ділянки вирішений у іншій справі, у якій рішення набрало законної сили. Відтак у даному аспекті має діяти принцим юридичної визначеності, тобто поваги до остаточного рішення суду. Разом з тим, під час розгляду справи в суді [PERSON] подав заяву про застосування позовної давності. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене, чи прокурор, уповноважений звернутися до суду в інтересах держави за захистом такого права, якщо прокурор довідався чи міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, раніше, ніж особа, право якої порушене. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зроблено висновок, що у разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження 14-132цс18) зазначено, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Встановлено, що Рішенням Київської міської ради від 01.10.2007 р. № 355/3189 "Про передачу земельних ділянок обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" для житлової забудови на [ADDRESS]" земельні ділянки, загальною площею 74,69 га, передано обслуговуючому кооперативу житлового кооперативу "Котміст" у власність для житлової забудови та довгострокову оренду. (а.с. 77 - 80 т.1) Суд погоджується з доводами відповідача про те, що про незаконну передачу землі ОКЖК "Котміст" на підставі рішення від 01.10.2007 р. № 355/3189, як і про те, що з 2010 р. саме [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,1964 га, розташованої на [ADDRESS], було відомо і КМР і органам прокуратури, зокрема й заступнику Генерального прокурора ще в 2011 році. Так 15 вересня 2011 року заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради Державного агенства земельних ресурсів України вже звертався до суду з позовом, зокрема до [PERSON] про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року в справі № 2-5417/11 у задоволенні цього позову заступнику Генерального прокурора України було відмовлено. Рішення набрало законнї сили. (а.с. 187 т.1) Оскільки позовна давність до поданого 13 лютого 2019 року заступником Генерального прокурора прокурора в інтересах Київської міської ради, права якої порушені, спливла, врахувавши подану відповідачем [PERSON] заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. На підставі ч. 2 ст. 155 ЦПК України скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року про забезпечення даного позову заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Outcome: dismissed