Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила поділити майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності, а саме: визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 2109 9420, VIN, код У6Д21099480070665, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER]; припинити за відповідачем права спільної сумісної власності на вищевказаний автомобіль; визнати за відповідачем права особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, жовтого кольору, державний номер [NUMBER]; припинити за нею права спільної сумісної власності за вищевказаний автомобіль. Посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 2005 року, за час шлюбу за спільні кошти придбали вищевказані автомобілі. 01 жовтня 2018 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить: збільшити розмір позовних вимог на Ѕ частки садового будинку, який розташований за адресою: м. Миколаїв, СВТ «Схід», земельна ділянка № 35. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме визнає позов в частині поділу між сторонами транспортних засобів, у решті позовних вимог просить відмовити. Посилаючись на те, що поділ транспортних засобів на теперішній час фактично проведений. Щодо поділу житлового будинку, вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав. У грудні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до нього, яким просила, зокрема, визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірний садовий будинок серії ЯЯЯ № 859795 від 16.03.2007 року. в своєму позові позивачка посилалася на те, що у 2003 році продала квартиру та на отримані кошти купила іншу квартиру та пай у садівничому товаристві «Схід» у вигляді садового будинку, який розташований на земельній ділянці № 39, після чого користувалася будинком та землею, сплачувала членські внески. Але, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.08.2018 року вищезазначений позов залишено без задоволення. Судом встановлено, що саме відповідач був членом садівничого товариства, який до укладення шлюбу з позивачкою подав заяву про передачу йому у власність земельної ділянки та будинку. Отже, вважає, що спірний будинок є його особисто власністю. Крім того, позивачем не надано доказів щодо джерел набуття у власність спірний будинок та для якої мети він був придбаний. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23 грудня 2005 року, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії І-ФП №012324 (а.с. 8). Шлюб між сторонами розірвано 30 вересня 2016 року, що підтверджується заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.09.2016 року (а.с. 10). Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторони придбали автомобіль марки ВАЗ, модель 2109 9420, VIN, державний номер [NUMBER] та автомобіль ВАЗ, модель 2102, державний номер [NUMBER]. Відповідно до довідки про результати пошуку по Базі даних «Автомобіль» автомобіль марки ВАЗ, модель 2109 9420, 2008 року випуску, чорного кольору, № двигуна 1118348952697, № кузова У6Д21099480070665, державний номер [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САА 682812 від 18.05.2010 року; автомобіль марки ВАЗ, модель 2102, 1976 року випуску, жовтого кольору, № двигуна 21012080635, № кузова 21020197098, державний номер [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії ВЕС 074480 від 25.03.2009 року. З даної довідки слідує, що вищезазначені автомобілі були придбані в період шлюбу між сторонами. Судом встановлено, що 12.09.2005 відповідач, який на той час мав прізвище Федін, подав Миколаївському міському голові заяву про передачу йому у власність земельної ділянки № 35 площею 442,1 кв. м., яка знаходиться в садово-виноградарському товаристві "Схід" та просив видати державний акт. 27 вересня 2005 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на адресу [PERSON] направлено лист про необхідність виготовлення та подачі до управління земельних ресурсів міської ради погодженої технічної документації із землеустрою. Рішенням Миколаївської міської ради від 17.02.2006 за № 43/24 затверджено технічну документацію із землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку № 35, площею 439 кв. м. у садово-виноградарському товаристві "Схід" для ведення садівництва. Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 837792 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 439 кв.м., розташованої у м. Миколаєві, Ленінський район, СВТ "Схід", ділянка № 35. Садовий будинок з господарською будівлею та спорудами № 35, що розташований за адресою: м. Миколаїв, садівниче товариство «Схід» належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 16.03.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 372. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно розяснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї Постанови розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17. Суд не бере до уваги посилання [PERSON], щодо садового будинку, оскільки згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно садовий будинок за адресою: Миколаївська область м. Миколаїв «Восток» садівниче товариство будинок 35 зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.02.2007 року №372. Тобто право власності на спірний будинок набуто під час шлюбу. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження придбання чи будування зазначеного будинку за власні кошти. Посилання на рішення Ленінського районного суду від 22 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], ММР, третя особа СВТ «Схід» про визнання незаконним та скасування рішення про надання земельної ділянки у власність, рішення про затвердження технічної документації на земельну ділянку, свідоцтва про право власності на житловий будинок не мають доказового значення для вирішення дійсного спору, оскільки предметом розгляду вказаної справи не був садовий будинок, як спільне майно подружжя. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп..

Outcome: approved