Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

1.Позиція позивача. 08.05.2020 року [PERSON] подано даний позов до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, згідно до якого зазначив, що 01 жовтня 2018 року між відповідачем [PERSON] та ним, було укладено договори позики, згідно до якого [PERSON] взяв у нього позику, - грошові кошти на суму 3480 (три тисячі чотириста вісімдесят) доларів США, які зобов`язався повернути йому у строк до 01 грудня 2018 року, що підтверджується розпискою відповідача від 01 жовтня 2018 року, копія якої долучена до позову. Також, 01 жовтня 2018 року [PERSON] поручився перед позивачем, за часткове виконання [PERSON] обов`язку по поверненню грошових коштів на суму 500 п`ятсот) доларів США, отриманих відповідачем № 1 за розпискою від 01 жовтня 2018 р., на підтвердження чого останнім було надано розписку, копія якої також долучена до позову. Позивач посилаючись на невиконання до часу звернення із позовом, тобто станом на 08.05.2020 рік, відповідачем [PERSON] і [PERSON] взятих на себе зобов`яань, просить згідно до ст.ст. 526, 553, 610, 1046 ЦК України, 1.Стягнути з громадянина [PERSON] на мою користь суму боргу по поверненню позики у розмірі 3480 (три тисячі чотириста вісімдесят) доларів США. 2.Стягнути з громадянина [PERSON] на мою користь грошові кошти за договором поруки на суму 500 (п`ятсот) доларів США. 3.Стягнути з відповідачів на мою користь суму відшкодування понесених судових витрат у розмірі 1353 грн. 69 коп. На відзив відповідача 1 - [PERSON] , 29.07.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, згідно до якої наголошено на наявність заборгованості саме відповідача 1 перед позивачем на суму 3480 доларів США, яка існує на час розгляду справи, так як взяті на себе зобов`язання за розпискою від 01 жовтня 2018 року на вказану суму [PERSON] не виконані. Таку позицію, сторона позивача обґрунтувала з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, виходячи з якої у розписці [PERSON] містяться всі вищезазначені умови договору позики: отримання позичальником від позикодавця грошових коштів на суму 3480 доларів США, зобов`язання повернути позику у повному обсязі до 01 грудня 2018 року та дату отримання коштів від позивача - 01 жовтня 2018 року. Зазначена розписка підтверджує як факт укладення договору позики між [PERSON] і [PERSON] , так і факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів на вказану суму у доларах США. Також, посилаючись на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 373/2054/16-ц, позивач стверджує, що оскільки в даному випадку [PERSON] отримав від [PERSON] позику у доларах США, він зобов`язаний повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів (суму позики) у доларах США. Адже, інше не передбачено ні законом, ні договором. Щодо наданого доказу відповідачем 1, - банківської виписки про перерахування [PERSON] [PERSON] грошових коштів у гривні та без зазначення відповідного призначення платежу не, - заноситься до цієї справи та не є належним, достовірним і допустимим доказом у ній. Відповідно ;о ч.2 ст.78 Цивільного процесуального кодексу України (далі скорочено - ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. А тому, позивач зазначає на відсутність доказів про повернення [PERSON] [PERSON] грошових коштів у доларах СІЛА за вищезазначеним договором позики. 2.Позиція відповідача № 1 - [PERSON] . Відповідачем [PERSON] , позовні вимоги не визнані вцілому. Представником відповідача -1 [PERSON] , адвокатом Живоглядовою У.С. подані заперечення на позов [PERSON] , згідно до яких наголошено на невизнання позовних вимог заявлених позивачем, з наступних підстав. Вказані обставини позивачем [PERSON] про невиконання відповідачем 1 зобов`зянь за позикою у розмірі 3480 (три тисячі чотириста вісімдесят) доларів США не відповідають дійсності, так як в межах даних зобов`язань відповідач 1 - [PERSON] здійснив виплати на суму 51050 гривень. Крім того, враховуючи що відповідач 2 [PERSON] поручився перед позивачем за зобов`язання відповідача 1 [PERSON] у розмірі 500 доларів США, а тому сума боргу на теперішній час відсутня. Відповідач посилаючись на ч. 2 ст.1047 ЦК України, висновок Верховного Суду України викладений у Постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, зазначає, що за змісто розписки не визначено жодних умов повернення коштів, та не відображено в якому грошовому еквіваленті мають бути повернуті грошові кошти. В той час, умови повернення взятих в позику грошей були врегульовані між [PERSON] та [PERSON] в усній формі таким чином: Відповідач 1 зобов`язався повернути зазначену в позові суму шляхом переказів коштів на банківську карту Позивача [PERSON] , а тому на даний час відповідачем 1, - [PERSON] повернуто [PERSON] більшу частину грошових коштів, взятих в позику, а саме 51050 (п`ятдесят одна тисяча п`ятдесят) грн. На підтвердження даного факту до Відзиву відповідачем додано банківську виписку від 22.06.2020 року, згідно до якої підтверджено проведення окремих операцій переказу коштів відповідачем 1 на користь [PERSON] , а саме: 06.03.2019 р.-6500,00 грн; 03.04.2019 р.-3300, 00 грн; 08.04.2019 р.-3400,00 грн; 02.05.2019 р.-3000,00 грн; 16.05.2019 р.-3200,00 грн; 21.06.2019 р.-6350, 00 грн; 13.08.2019 р.-3000,00 грн; 16.08.2019 р .-3000,00 грн; 15.09.2019 р.-2800,00 грн; 24.09..2019 р. - 2000,00 грн; 10.10.2019 р.-2500,00 грн; 21.10.2019 р.-3000, 00 грн; 23.11.2019 р.-2500,00 грн; 13.12.2019 р.- 2500, 00 грн; 23.01.2020 р. - 2000,00 грн; 03.02.2020 р. - 2000,00 грн, що становить загальну суму переказів 51050 гривень. Крім того, виходячи з положень ст.ст. 553, 554 ЦК України, відповідач 1 вважає, що враховуючи розписку від 01.10.2018 року, укладену між ним та Відповідачем 2 [PERSON] , підтверджено укладення таким чином саме договору поруки, за яким виникла відповідальність поручителя - [PERSON] перед кредитором у частці від зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , а саме щодо повернення частини заборгованої суми у розмірі 500 доларів США., що є підставою для стягнення зазначеної суми не з відповідача 1, а підлягає стягненню з відповідача 2 - [PERSON] .. Таким чином, позиція відповідача 1 - [PERSON] полягає в тому, що позивач [PERSON] має право на стягнення суми заборгованості з обох відповідачів, але в різних частинах, а саме: 2 980 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) доларів США, що в перерахунку у гривні станом на день подання Позовної заяви до суду становить 79 919 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) грн. 13 коп., - з відповідача 1 [PERSON] ; та 500 (п`ятсот) доларів США, що в перерахунку у гривні станом на день подання Позовної заяви до суду становить 13 409 (тринадцять тисяч чотириста дев`ять) грн. - з відповідача 2 [PERSON] .. Саме такі умови відображені в розписці від 01.10.2018 року, укладеній між [PERSON] та [PERSON] ; та розписці від 01.10.2018 року, укладеній між [PERSON] та [PERSON] .. З урахуванням договору поруки, укладеного 01.10.2018 року між [PERSON] та [PERSON] та загальної суми переказів на карту Приват Банку [PERSON] через додаток Приват 24 в розмірі 51050 грн., що підтверджується відповідними банківськими виписками, вважаю, що розмір заборгованості Відповідача 1 [PERSON] перед Позивачем [PERSON] становить 28 869 (двадцять вісім тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн. 13 коп.( із розрахунку: 79 919, 13 грн. - 51 050, 00 грн. = 28 869,13 грн.), що не узгоджується із заявленими позивачем вимогами які є необґрунтовані, не підтверджений жодним доказом невиконання взятих на себе зобов`язань відповідачем 1, а тому просять у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити вцілому. Крім того, представником відповідача -1 [PERSON] , адвокатом Живоглядовою У.С. 04.09.2020 року подано заперечення на відповідь позивача на відзив відповадача 1, прохали врахувати, що згідно до якого Верховний Суд України так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справах. Так, у Постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У Постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-167 ц також зазначалось, - якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Подібний висновок було зроблено ї у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Відтак Велика Палата Верховного Суду сформувала позицію з даного питання Постановою від 16.01.2019 року у справі №373/2054\\16-ц, на яку посилається Позивач. Щодо неналежності наданого доказу як виписки з банку, що підтверджує виконання відповідачем 1 зобов`язань за розпискою від 01 жовтня 2018 року, то прохали врахувати що у Відзиві на позовну заяву Відповідачем 1 [PERSON] обґрунтовано подання банківських виписок окремих операцій переказу коштів одержувачу [PERSON] від 22.06.2020 року в якості доказу повернення значної частини боргу в гривневому еквіваленті, відповідно до усних домовленостей, укладених між Позивачем [PERSON] та Відповідачем 1 [PERSON] .. Зазначення Позивача щодо того, що дані докази не відносяться до цієї справи - голослівні. Для переказу боргу Позивач [PERSON] повідомив [PERSON] номер власної банківської карти, оскільки дана інформація є конфіденційною, відтак протягом дев`яти місяців (в період часу з березня 2019 року по січень 2020 року) Відповідач 1 [PERSON] . А тому прохали прийняти як належний та допустимий доказ банківську виписку, яка підтверджує виконання відповідачем 1 взятих на себе зобов`язань. Відповідач 1 [PERSON] не заперечує факт укладення договору позики із [PERSON] шляхом написання розписки сторонами. Дана розписка є документом, що засвідчує отримання [PERSON] в борг грошових коштів в розмірі 3480,00 доларів США 1 жовтня 2018 року, та зобов`язання повернути в повному розмірі в строк до 1 грудня 2018 року, натомість не містить жодних даних щодо повернення коштів саме в іноземній валюті. 3.Позиція відповідача № 2 - [PERSON] . 11.09.2020 року відповідачем 2 [PERSON] подано заяву про проведення розгляду за його відсутності, згідно до якої зазначено що заявлені до нього позивачем [PERSON] не визнає у повному обсязі. При вирішенні справи по суті, заявив про застосування вимог ч. 1 ст. 530, ч. 4 ст. 559 ЦК України, строків позовної давності, виходячи з того, що строк дії його поруки закінчився 0112.2018 року. Щодо іншої частини позовних вимог заявлених позивачем до відповідача 1, заперечень не подає. 4.Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 08.05.2020 року позивачем [PERSON] подано до провадження суду зазначений позов. 08.05.2020 року позивача [PERSON] подано заяву про забезпечення позову. 12.05.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська залишено позов без руху, з підстав його невідповідності вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України., та заяви про забезпечення позову, з підстав несплати судового збору, та не надання обґрунтувань заяви. 25.05.2020 року [PERSON] подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. 25.05.2020 року [PERSON] подано повторно заяву про забезпечення позову. 25.05.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на все майно відповідача [PERSON] , в межах заявлених вимог на суму 94682,07 копійок. 11.06.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження за позовом [PERSON] , призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 06.07.2020 року представником відповідача -1 [PERSON] , адвокатом Живоглядовою У.С. подано заяву про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.05.2020 року. 08.07.2020 року представником відповідача -1 [PERSON] , адвокатом Живоглядовою У.С. подано відзив на позовну заяву (а.с. 65). 29.07.2020 року представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив відповідача 1 [PERSON] (а.с 88). 18.08.2020 року Постановою Дніпровського апеляційного суду ухвала Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.05.2020 року про забезпечення позову, скасована. 19.08.2020 року від представника відповідача 1 [PERSON] , адвоката Живоглядової У.С. подано клопотання про залишення без розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позові від 03.07.2020 року, з підстав вирішення заявленого питання постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2020 року. 04.09.2020 року представником відповідача 1 - [PERSON] , адвокатом Живоглядовою У.С. подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 111-112). 11.09.2020 року відповідачем 2 [PERSON] подано заяву про проведення розгляду за його відсутності. При вирішенні справи по суті, заявив про застосування вимог ч. 1 ст. 530, ч. 4 ст. 559 ЦК України, строків позовної давності (а.с. 118). 27.10.2020 року змінено склад суду згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді [PERSON] .. 13.11.2020 року ухвалою Заводського районного суду заяву адвоката Живоглядової У.С. від 19.08.2020 року задоволено, клопотання залишено без розгляду. 5.Норми права застосовані судом. Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Ч. 1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Ч.2 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Згідно до ст. 15 ЦК України: 1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. ч. 1 ст. 202 ЦК України, Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. ст. 203 ЦК УКраїни: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 204 ЦК України. Презумпція правомірності правочину 1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч. 1 ст. 251 ЦК України, - Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Ч. 1 ст. 253 ЦК України, - Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Ч. 1 ст. 254 ЦК України, - Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Ч. 1 ст. 256 ЦК України, - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч. 1 ст. 257 ЦК України, - Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ч. 1 ст. 260 ЦК України, - Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Ч. 3 ст. 267 ЦК України, - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Ч. 4 ст. 267 ЦК України, - Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ч. 5 ст. 267 ЦК України, - Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; "іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; "валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; "нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету N 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року N 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч. 2 ст. 12 ЦПК України, - учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 13 ЦПК України, - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 1 ст. 55 ЦПК України, - У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Ч. 1 ст. 76 ЦПК України, - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 2 ст. 77 ЦПК України, - Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Ч. 1 ст. 81 ЦПК України, - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Ч. 4 ст. 82 ЦПК України, - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ч. 1 ст. 89 ЦПК України, - Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 6.Фактичні обставини встановлені судом. 01 жовтня 2018 року [PERSON] склав розписку, згідно до якої зазначив, що він [PERSON] , ІНН [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Дніпропетровським РО УМВД України Дніпропетровської області 13 вересня 2011 року, отримав у борг 3480,00 (три тисячі чотириста вісімдесят) доларів США у [PERSON] , ІНН [NUMBER] , які зобов`язується повернути у повному розмірі до 1 грудня 2018 року (а.с. 4). 01 жовтня 2018 року [PERSON] , склав розписку, згідно до якої зазначив, що він [PERSON] , проживаючий за адресою [ADDRESS] , поручився перед [PERSON] , проживаючим за адресою [ADDRESS] за виконання [PERSON] , проживаючим за адресою [ADDRESS] , зобов`язання з повернення грошей, отриманих від [PERSON] за розпискою від 01.10.2018 року, у сумі 500 доларів США до 01.12.2018 року. Строк дій його поручительства до 01 січня 2019 року. (а.с. 5). Судом встановлено, що відповідачем 1 - [PERSON] на час розгляду справи по суті, проведено погашення боргу перед позивачем [PERSON] , шляхом перерахування коштів у гривневому еквіваленті через додаток Приват24, що підтверджено довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2020 року № 9CUMPALPKBR852H8 (а.с. 69-70), згідно до якої: Дата платежуСума платежу в гривніКурс НБУ долару США до гривніЕквівалентна сума у доларах США (грошова одиниця за зобов`язанням) за курсом НБУ на час проведення оплати 06,03,20196500 грн26,762376242,88 $ 03,04,2019330026,974158122,34 $ 08,04,2019340026,768706127,01 $ 02.05.2019300026,492737113,24 $ 16.05.2019320026,374033121,33 $ 21.06.2019635026,375876240,75 $ 13.08.2019300025,158487119,24 $ 16.08.2019300025,321651118,48 $ 15.09.2019280024,831184112,76 $ 24.09.2019200024,32719582,21 $ 10.10.2019250024,701001101,21 $ 21.10.2019300025,035071119,83 $ 23.11.2019250024,193689103,33 $ 13.12.2019250023,563276106,10 $ 23.01.2020200024,33182,20 $ 03.02.2020200025,029479,91 $ 51050 гривні 1992,82 USD Заборгованість станом на 13.11.2020 року - 3480,00$ - 1992.82 $= 1487.18 $ 13.11.2020 28,1963 1487.18 - борг 41932,97 7.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 01 жовтня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] 3480 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 01 грудня 2018 року, що підтверджено копією розписки долученої до позову (а.с. 4), що також визнано відповідачем-1 [PERSON] , та зазначено у відзиві на позов, та у запереченнях на відповідь на відзив, та не оспорювалося відповідачем-2 [PERSON] , що відображено у його заяві від 08.09.2020 року (а.с. 118). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , як позикодавець, та [PERSON] , як позичальник, 01 жовтня 2018 року, діючи вільно, на власний розсуд, досягнув всіх істотних умов, уклали договір позики, шляхом його оформлення розпискою від імені [PERSON] , що узгоджується з приписами 192, 626, 627, 1046, 1049 ЦК України, яка передана була [PERSON] після її оформлення. Судом враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц, згідно до якої зроблено висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Обрання сторонами грошовою одиниці за договором у доларах США, є правом сторін, що також узгоджується із приписами ст.ст. 192, 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Щодо позиції відповідача-1 про те, що за змістом розписки не відображено домовленість сторін про те, в якій саме грошовій одиниці повинно бути виконане зобов`язання боржника перед позикодавцем, то зазначена позиція є необґрунтованою та не приймається судом, так як згідно до ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Так, згідно до частини першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом враховується що на час звернення із позовом оригінал розписки [PERSON] від 01.10.2018 року (а.с. 4), копія якої долучена до справи, знаходилася у позивача, що свідчить про не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за позикою. Так, згідно до правової позиції ВС викладеної у Постанові від 12.11.2020 року у справі № 154/3443/18 провадження № 61-6026св20, доводи відповідача про погашенням ним боргу за вказаним договором займу не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав. Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Тому враховуючи, наявність оригіналу розписки у позивача, та не виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань як боржника за розпискою від 01 жовтня 2018 року, позивач [PERSON] , враховуючи взяті на себе зобов`язання боржником [PERSON] у грошовій одиниці в доларах США, має право на вимогу щодо виконання такого обов`язку саме у доларах США, що відповідає висновку ВП ВС України у Постанову від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року N 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Також, згідно до правового висновку ВП ВС викладеної у Постанові від 16.01.2019 № 373/2054/16-ц, Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 3480 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Крім того, відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в ході судового розгляду, позивачем доведено наявність боргових зобов`язань відповідача-1 [PERSON] перед позивачем [PERSON] з розпискою від 01 жовтня 2018 року на суму 3480,00 доларів США (а.с. 4), що підтверджено наявністю у позивача відповідної розписки. В той же час, відповідачем-1 на підтвердження часткового виконання взятих на себе зобов`язань за вказаною розпискою надано довідку довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2020 року № 9CUMPALPKBR852H8 (а.с. 69-70), згідно до якої підтверджено переведення на рахунок позивача [PERSON] відповідачем-1 [PERSON] у період з 06.03.2019 року по 03.02.2020 року грошових сум у гривні на загальну суму 51050 гривень. Згідно до вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як встановлено в ході судового розгляду, стороною позивача, на відзив відповідача-1 наголошено на те, що вони просять не враховувати такий доказ як довідку АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2020 року № 9CUMPALPKBR852H8 (а.с. 69-70), так як в ній не зазначено призначення такого перерахування коштів відповідачем-1 на користь позивача. В той же час, позивачем не зазначено, що таке перерахування відповідачем зазначених у наданій довідці грошових коштів є таким що пов`язано із іншими цивільними правовідносинами які існують між сторонами, або що таке перерахування відповідачем-1 коштів позивачу було безпідставним та не прийнято позивачем. А тому, встановив, що доказ - довідка АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2020 року № 9CUMPALPKBR852H8 (а.с. 69-70), згідно до якої відповідач підтверджує часткове виконання взятих на себе зобов`язань за розпискою від 01 жовтня 2018 року, яка надана представником відповідача-1 адвокатом Живоглядовою У.С., не спростована позивачем, щодо наявністю у відповідача-1 інших зобов`язань перед [PERSON] , та наявність інших боргових зобов`язань відповідача-1 перед позивачем, а тому приймаються судом як належний та допустимий доказ часткового повернення боргу на підтвердження виконання відповідачем-1 зобов`язань на повернення боргу саме за вказаним договором позики - розписки від 01 жовтня 2018 року (а.с. 4). На підставі зазначеного, враховуючи доказ наданий відповідачем-1 [PERSON] на проведення перерахувань на користь позивача [PERSON] , в період з 06.03.2019 року по 03.02.2020 року грошових сум у гривні на загальну суму 51050 гривень, що підтверджено довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2020 року № 9CUMPALPKBR852H8 (а.с. 69-70), вважає що дана сума підлягає переведенню у грошову одиницю - долар США на час здійснення платежу, як грошову одиницю обрану сторонами договору, оформленого розпискою від 01 жовтня 2018 року, з врахуванням вищенаведених підстав, що узгоджується із приписами ст.ст. 1046, 1049 ЦК України. Враховуючи курс долару США до гривні, згідно до офіційного курсу валют НБУ, наведеному у розрахунку при встановленні судом фактичних обставин, суд приходить до висновку що проведені платежі [PERSON] у зазначений період на користь позивача [PERSON] становлять загальну суму - 1992 (одній тисячі дев`ятсот дев`яносто два) доларів США 82 центи, які сплачені відповідачем-1 [PERSON] на користь позивача, в період з 06.03.2019 року по 03.02.2020 рік, станом на час вирішення справи по суті. А тому враховуючи, що згідно до розписки від 01 жовтня 2018 року, [PERSON] отримав від [PERSON] суму у борг в розмірі 3480 (три тисячі чотириста вісімдесят) доларів США, то сама така сума повинна бути повернута на користь [PERSON] , на виконання взятих перед позикодавцем зобов`язань. Враховуючи, що відповідачем-1 [PERSON] на час вирішення спору по суті, проведено частково погашення суми боргу у розмірі 1992 (однієї тисячі дев`ятсот дев`яносто два) долари США та 82 центи, то залишком боргу на час вирішення справи по суті є сума боргу, станом на 13.11.2020 року, виходячи із наступного розрахунку: 3480,00$ - 1992,82 $= 1487 (одна тисяча чотириста вісімдесят сім) доларів США 18 центів, яка підлягає до стягненню на користь позивача. Щодо відповідальності за зобов`язаннями взятими на себе відповідачем-1 [PERSON] від 01 жовтня 2018 року, відповідачем-2 [PERSON] , то суд виходить з того, що частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено в ході судового розгляду, 01 жовтня 2018 року [PERSON] , склав розписку, згідно до якої зазначив, що він [PERSON] , проживаючий за адресою [ADDRESS] , поручився перед [PERSON] , проживаючим за адресою [ADDRESS] за виконання [PERSON] , проживаючим за адресою [ADDRESS] , зобов`язання з повернення грошей, отриманих від [PERSON] за розпискою від 01.10.2018 року, у сумі 500 доларів США до 01.12.2018 року. Строк дій його поручительства до 01 січня 2019 року. (а.с. 5). Таким чином, фактично [PERSON] склав розписку від 01.10.2018 року взяв на себе зобов`язання поручительства за [PERSON] згідно до розписки від 01 жовтня 2018 року, але у визначеній сумі що дорівнює 500 доларів США, та сторонами визначений строк дії поручительства - 01 січня 2019 року. Так, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Ч. 1 ст. 256 ЦК України визначено, що Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Таким чином, виходячи зі змісту зобов`язань відповідача-2 перед позивачем, як поручителя за зобов`язаннями відповідача-1, сторонами визначений строк дії поруки 01 січня 2019 року, який і є строком припинення такої поруки. В той же час, як вбачається із позовної заяви [PERSON] , із позовними вимогами заявленими до відповідача-2 [PERSON] , він звернувся 08.05.2020 року, тобто після припинення строк дії поруки, визначеною за договором поруки - розписки від 01 жовтня 2018 року, як 01 січня 2019 рокую. Крім того, позивачем не заявлено про поновлення пропущеного строку на звернення із позовом до відповідача-2, пред`явленого до нього вже після його припинення. Також судом враховується що відповідачем-2 заявлено про застосування до позовних вимог [PERSON] в частині пред`явлених до [PERSON] , вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України. На підставі зазначеного заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволенню не підлягають, з підстав передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України. А тому встановлена заборгованість за зобов`язаннями [PERSON] за розпискою від 01 жовтня 2018 року, з врахуванням часткового виконання зобов`язань відповідачем-1 в в період з 06.03.2019 року по 03.02.2020 року грошових сум у гривні на суму 1992,82 долари США, що становить суму 1487,18 доларів США підлягає стягненню з відповідача-1 на користь позивача, вцілому, а в іншій частині позовних вимог заявлених до [PERSON] позовні вимоги задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). 8.Судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрати понесених сторонами під час розгляду справи суті, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, згідно до якої: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені судові витрати у розмірі: -933,29 гривень, в якості сплати судового збору за звернення із позовом (а.с. 21); -420,40 гривень, в якості сплати судового збору за заявою про забезпечення позову (а.с. 31). А тому, враховуючи що позовні вимоги задоволені частково, то понесені судові витрати за сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та фактичної ціни позову яка підлягає задоволенню у розмірі 1487,18 доларів США, та розміру судового збору що підлягає сплаті у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір». В частині судового збору сплаченого при зверненні із заявою про забезпечення позову, судом враховується що згідно до Постанови Дніпровського апеляційного суду від 18.08.2020 року ухвала Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.05.2020 року про забезпечення позову, скасована, а тому зазначені витрати покладаються на позивача.

Outcome: partial