Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

Позивач у серпні 2015 року звернувся з даним позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 2006\\13-2.06\\482 від 19.05.2006 року, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 30\~136 доларів США, заборгованості по відсоткам 10\~751,97 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту 11613, 24 доларів США, понв за несвоєчасне повернення відсотків 3652,30 доларів США, в загальній сумі 56\~153,51 долар США, із розрахунку наявної заборгованості станом на 02.07.2015 року. 28 березня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , яким в остаточній редакції просили в рахунок стягнення з відповідача заборгованості перед Банком в сумі 702 542 грн. 03 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» від свого імені будь-якому покупцеві на підставі Договору купівлі-продажу в порядку встановленому\~ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Ухвалою від 07.09.2015 року відкрито провадження у справі. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.11.2015 року позов задоволено. Ухвалою від 14.03.2016 року дане рішення скасовано. 21.04.2016 року [PERSON] подана апеляційна скарга на ухвалу від 07.09.2015 року про відкриття провадження у справі. 03.08.2016 року апеляційним судом Миколаївської області відмовлено у відкритті апеляційного провадження. На дану ухвалу Дьоміним [PERSON] . 06 вересня 2016 року подано касаційну скаргу. 21.06.2017 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвала апеляційного суду від 03.08.2016 року скасована. Ухвалою від 23.08.2017 року судовою колегією судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області ухвалу Центрального суду від 07.09.2016 року залишено без змін. Ухвалою Центрального суду м. Миколаєва від 16.11.2017 року притягнуто в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Цією ж ухвалою постановлено про витребування від ПАТ «Укросоцбанк» оригінал кредитного договору з усіма додатками та графіками платежів, а також оригіналів документів, що підтверджують видачу та отримання кредиту [PERSON] в ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 2006\\13-2.06\\482 від 19.05.2006 року. За ухвалою від 07.12.2018 року закрито підготовче провадження, надана можливість позивачу виконати ухвалу від 16.11.2017 року щодо витребування доказів. 05.03.2018 року від представника відповідача адвоката Влащук В.М. надійшло клопотання про витребування даних про наявність заборгованості за вказаним кредитним договором, оскільки борг погашений шляхом звернення на предмет іпотеки. Витребувані судом докази надані представником позивача 11.06.2019 року, а також надана заява про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи до суду не з`явився. Третя особа до судового засідання не з`явилась, заперечень проти позову не надала. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. 19 травня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та\~\~\~ [PERSON] був укладений договір кредиту №2006/13-2.06/482, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у сумі 41861,00 доларів США строком до 18 травня 2013 року з оплатою 12,00 % річних. Пунктом 2.4 Договору кредиту передбачено, що відповідач зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку та в повному обсязі погашати крдит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п 1.1. цього Договору. Відповідно до п. 4.1. Договору кредиту, у разі прострочення відповідачем строків сплати процентів, визначених п. 2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1. Договору, відповідачі сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в цей період прострочення. З метою забезпечення виконання боржниками за вказаними кредитними договорами зобовязань 16.04.2009 року між Банком та [PERSON] (Щербаковою) були укладені Іпотечні договори за р. №979 та №981, за якими вона передала Банку в іпотеку житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду від 06.12.2018 року задоволено частково позовні вимоги ПАТ «Укросоцбанк» до [PERSON] та звернено стягнення на предмет іпотеки:житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] . При цьому, судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, станом на 30.12.2013 року утворилась заборгованість в розмірі 37\~772, 28 доларів США, що еквівалентно 301\~913, 81 грн., а саме : заборгованість за тілом кредиту - 30136 доларів США, що еквівалентно 240\~877,05 грн., заборгованість за відсотками - 2622,60 доларів США, що еквівалентно 20\~962,44 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 4049,26 доларів США, що еквівалентно 32365,70грн.. пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 964,42 доларів США, що еквівалентно 7\~708,62 грн. У задоволенні позову [PERSON] ( Жильцової ) про визнання іпотечних договорів недійсними - відмовлено. При розгляді даної справи, ухвалою суду від 03.07.2014 року до участі в справі в якості третьої особи залучено [PERSON] . За змістом рішення суду, останній заперечень проти позову не надав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1ст. 530 ЦК України). Статтями\~610,\~611 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають встановлені договором або законом правові наслідки. У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, відповідно дост.39\~Закону України\~«Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч.1ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Положеннями частини першої статті 39\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 21.03.2018 року у справі №235/3619/15-ц (№ рішення у ЄДРСР\~73500804). Відповідно до ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За такого, судом встановлена заборгованість по кредитному договору станом на 30.12.2013 року, і це є обставиною, яка не підлягає повторному доказуванню. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Кредитним договором не встановлено розмір процентів після спливу строку його дії, тому такий розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі N 6-1412цс16 (Постанова N 6-1412цс16) та від 08 серпня 2017 року у справі N 6-2322цс16 (Постанова N 6-2322цс16). Суд звертає увагу на те, що кредитним договором передбачено сплату цих процентів у межах дії договору, договором не передбачено ставки нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку його дії, можливість нарахування процентів після закінчення строку дії договору на рівні облікової ставки Національного банку України закінчилась при розгляді вищезазначеної цивільної справи Ленінським судом, що відповідає правовій позицій Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №308/9541/15-ц, провадження №61-3656св18. За такого, заборгованість складає : станом на 30.12.2013 року в розмірі 37\~772, 28 доларів США, а саме : заборгованість за тілом кредиту - 30136 доларів США, заборгованість за відсотками - 2622,60 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 4049,26 доларів США, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 964,42 доларів США. Аналізуючи норми чинного законодавства Велика Палата прийшла до висновку, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Що ж стосується іпотеки, то вона має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. Тобто,\~наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Також, на думку колегії Великої Палати, звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини пов`язані з основним зобов`язанням. На підставі цього суд зазначив, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права\~не є подвійним стягненням заборгованості. У випадку виконання одного з судових рішень про стягнення заборгованості або про звернення стягнення на предмет іпотеки основне зобов`язання може бути припиненим. Якщо ж це станеться, то боржник може звернутися до суду з заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що борг вже не існує, але є ще один виконавчий документ, який стосується стягнення коштів або звернення стягнення на майно в рахунок погашення того ж самого погашеного боргу. На підставі вищезазначеного правового висновку Великої Палати Верховного Суду для врахування інтересів, як боржників так і кредитора можна передбачити наступні механізми захисту сторін: -\~ З боку кредитора у випадку неналежного виконання зобов`язань за основним договором зі сторони позичальника: - Подача позовної заяви про стягнення заборгованості до позичальника; - Подача позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки до позичальника/майнового поручителя. - З боку позичальника/майнового поручителя у випадку виконання одного з рішень про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки: - Подача заяви про визнання виконавчого документу про стягнення заборгованості/про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з припиненням основного зобов`язання. За такого, способи захисту у вигляді стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки є повністю відмінними один від одного та регулюються різними нормативно-правовими актами (Постанова Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі N 921/107/15-г/16 , провадження N 12-117гс18). Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті\~1046, абзацу першого частини першої статті\~1049 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: "зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості" (абзац перший частини першої\~статті 1046 ЦК України); "позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)" (абзац перший частини першої\~статті 1049 ЦК України). Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14. Відсутність вирішення питання про можливість/неможливість стягнення суми боргу за договором позики в іноземній валюті призводить до досить неоднозначних висновків при вирішенні спорів про стягнення суми боргу і визначення еквівалента в національній валюті. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Визнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність",\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~(далі\~Декрет N 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом N 15-93\~встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У частині четвертій\~статті 5 Декрету N 15-93\~наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію.\~Декретом N 15-93\~не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя\~статті 1049 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі N 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі N 308/3824/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням\~зобов`язання\~з боку\~позичальника є\~повернення коштів\~у строки,\~у розмірі\~та саме\~у тій\~валюті,\~яка визначена\~договором позики,\~а не\~в усіх\~випадках та\~безумовно в\~національній валюті\~України (Правовий\~висновок,\~викладений у\~постанові ВС\~від 16.01.2019\~року у\~справі №373/2054/16-ц,\~провадження № 14-446цс18). За такого, суд вважає за необхідне стягнути грошові кошти, в іноземній валюті у вказаній сумі, задовольнивши позовні вимоги частково. Доказів виконання судового рішення сторонами не надано. Натомість, виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у подальшому, припинить можливість виконання даного рішення, про що зазначалось судом вище. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними ( п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Європейський Суд вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин ( "Проніна проти України", "Сєрявін та інші проти України"). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» підлягають задоволенню частково, та на підставі вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь банку слід стягнути судові витрати у розмірі судового збору в сумі 3654 грн.

Outcome: partial