Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна») про захист прав споживача та стягнення коштів, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 22.06.2016 р. між ним та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу №00165 з додатком, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування лізінгоодержувачу комбайн CLAAS Lexion 620 вартістю 1 720 000 грн. Того ж дня позивач здійснив оплату за послуги згідно з указаним договором в розмірі 172 000 грн. Наступного дня уважно прочитавши договір та додатки до нього зрозумів, що його обманули. Комбайн так і не прибув, а йому відповіли, що сплачені кошти не повертаються, оскільки платіж в сумі 172 000 грн. це винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що нанеї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Неодноразові звернення до компанії позитивного результату не надали. Посилаючись на те, що умови пункту 12.1 договору фінансового лізингу є несправедливими відповідно до пункту 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору найму та договору купівлі-продажу, позивач просив визнати договір фінансового лізингу № 00165 з додатками від 22.06.2016 р. недійсним та стягнути з ТОВ «Соул-Україна» сплачені кошти в розмірі 172 000 грн., а також судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій на позовних вимогах наполягає, справу просить розглянути за його відсутністю. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача до суду не з'явився, про день та час розгляду справи сповіщений в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомив, виправдовувальних документів не надав. На підставі положень ч. 4 ст. 169, ч.ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, та ухвалює заочне рішення, проти чого позивач в своїй письмовій заяві не заперечує. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 22.06.2016 р. між ТОВ «Соул-Україна» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №00165 з додатком, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався придбати та передати в користування лізінгоодержувачу комбайн CLAAS Lexion 620 вартістю 1 720 000 грн. (а.с.10-16). В цей же день позивачем було сплачено на розрахунковий рахунок ТОВ "Соул-Україна" 172 000 грн. в якості предоплати за транспортний засіб, що вбачається з відповідних квитанцій (а.с.17, 18). 30.06.2016 р. [PERSON] звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізінгу, оскільки уважно прочитавши умови договору виявив обмеження його прав як споживача і попросив повернути перераховані кошти (а.с.19-20). Однак відповідачем була надана відповідь, що сплачені кошти у розмірі 172 000 грн. було здійснено на виконання договору фінансового лізингу, тобто винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою та укланенням договору. Авансовий платіж сплачено не було, тому у товариства не виникало обов'язку щодо купівлі позивачу предмета лізингу та подальшої передачі йому у користування. Сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягає (а.с.21). Відповідно до умов, викладених у п.12.1 договору фінансового лізингу №00165 від 22.06.2016 р. лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів з моменту підписання договору розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з повідомленням про вручення на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством України Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки такого розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений Лізингоодержувачем авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого Лізингоодержувачем платежу за оформлення договору. У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушенням строку вказаного у даному пункті, платіж за оформлення договору в такому випадку поверненню не підлягає. Вказана умова договору суперечить положенням Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки відповідно до п.4 ч.3 ст.18 цього Закону надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Відповідно до статті 806 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом статей 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/-ВР фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір лізингу має бути у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 16 наголошеного вище Закону України передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Дослідивши умови правочину щодо прав та обов'язків лізингодавця та лізингоодержувача, суд приходить до висновку, що ряд його умов є несправедливими за змістом частини третьої статті 18 вказаного вище Закону України, зокрема, положення: - щодо обмеження прав споживача стосовно виконавця, третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; - надання можливості продавцю (виконавцю) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У даному випадку, як вбачається з умов оспорюваногодоговору (п.1.1, 4.1, 9.1), ТОВ "Соул-Україна" для придбання предмета лізингу залучає фінансові активи фізичної особи позивача (внесений ним платіж у розмірі 172 000 грн.), тобто здійснює цілеспрямовану дію щодо отримання фінансових активів від фізичної особи з метою надання фінансової послуги (фінансового лізингу). Виходячи з вищенаведено ТОВ "СоулУкраїна" для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених оспорюваним договором, мало б отримати відповідну ліцензію від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Втім, ТОВ "Соул Україна" такої ліцензії не отримувало, що вбачається з роздруківки ЄДР (а.с.22-23). Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 2 ЗУ "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 799, 806 ЦК України). За таких обставин, у зв'язку із недотриманням нотаріальної форми при укладенні договору фінансового лізингу № 00165 від 22.06.2016 р. такий договір слід вважати нікчемним. Дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими й доведеними зібраними по справі доказами, які знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому вони підлягають задоволенню. Підлягає визнанню недійсним договір фінансового лізингу (із додатками до нього, які є невід'ємною й складовою частиною цього правочину) із стягненням із відповідача сплачених позивачем грошових коштів в сумі 172 000 грн. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1720 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved