Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 червня 2011 року по березень 2014 року. Шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2014 року. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Позивач належним чином піклується про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Більш того, відповідач безпідставно чинить позивачу перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров"я дитини, її фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та його оздоровлення. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Але, незважаючи на це, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовували його відмову, він не наводить. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини - [PERSON] за кордон без дозволу (згоди) батька дитини у період з 01 травня 2017 року по 30 серпня 2017 року. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з"явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, остання надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька дитини - [PERSON] у період: з часу набрання рішенням законної сили по 30 серпня 2017 року до країн Шенгенської угоди та держави Ізраїль. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідно до ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з"явилися із невідомих суду причин, про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача у своїй заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Так, з 24 червня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2014 року (а.с. 10). Від даного шлюбу у сторін є син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданого 07 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 9). Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Як вбачається з довідки №172, виданої 28 березня 2017 року комітетом мікрорайону "Підлісний", дитина - [PERSON] проживає разом з матір"ю - [PERSON] (а.с. 11). Позивач має бажання та можливість забезпечити дитині відпочинок за межами України з метою покращення здоров'я останньої, її фізичного, духовного та інтелектуальному розвитку. Однак, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею вище перелічених заходів, шляхом відмови їй в наданні дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої у передбаченому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. А тому, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не є позбавленим батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Однак, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст.33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду останньої та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітнього сина, та відповідатиме волі та бажанню дитини щодо відпочинку та оздоровлення разом з матір'ю за кордоном. З огляду на вищенаведене, суд вважає, за можливе надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька дитини - [PERSON] у період: з часу набрання рішенням законної сили по 30 серпня 2017 року до країн Шенгенської угоди та держави Ізраїль. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 гривень витрат по сплаті судового збору (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved