Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила витребувати у фермерського господарства "Віра Вікторія" належну їй на праві власності земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 5,54 га, яка розташована на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 2 квітня 2001 року. Позов мотивовано тим, що позивач є власником земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 5,54 га, яка розташована на території Кіровської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. У липні 2017 року позивачеві стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права відсутні відомості про державну реєстрацію іншого речового права належної їй земельної ділянки. Позивач зазначила, що на прохання повернути земельну ділянку відповідач категорично відмовився. 19 липня 2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с. 18). 14 лютого 2018 року представник позивача надіслав до суду заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просив визнати недійсним з моменту укладання договір оренди землі від 1 листопада 2011 року, укладений між фермерським господарством «Віра Вікторія» та громадянкою [PERSON], який зареєстровано 12 січня 2018 року державним реєстратором міської ради міста Кропивницький, номер запису про інше речове право - 24407998. В заяві зазначено, що відповідач самостійно підробив договір оренди землі та підпис позивача в договорі і 12 січня 2018 року провів державну реєстрацію. Представник позивача в заяві зазначив, що на момент звернення позивача до суду будь-які договори між сторонами були відсутні і в період з 17 липня 2017 року до 12 січня 2018 року відповідач не заявляв суду про наявність такого договору. Представник позивача вказав, що позивач ніяких договорів з відповідачем не підписувала. Підпис у договорі оренди виконано не [PERSON], а іншою особою. Позивач не надавала нікому повноважень на укладання від її імені будь-яких договорів. 13 серпня 2018 року ухвалою суду зупинено провадження у справі на час проведення судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 86-87). 6 лютого 2019 року ухвалою суду поновлено провадження у справі відповідно до приписів частини 1 статті 254 ЦПК України (а.с. 174). Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (стаття 14 Закону України "Про оренду землі"). Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина 1 статті 210 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,54 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, що підтверджується відомостями державного акта на право приватної власності на землю (а.с. 8). 1 листопада 2011 року від імені орендодавця [PERSON] і орендаря фермерського господарства "Віра Вікторія" укладено договір оренди землі строком дії 10 років, предметом якого є строкове платне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, площею 5,54 га. Договір зареєстровано 12 січня 2018 року державним реєстратором міської ради міста Кропивницького Адаменком А.В. Зазначені обставини підтверджуються відомостями, які містяться в оригіналі договору від 1 листопада 2011 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 53). Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 2185/2186/18-27 від 29 січня 2019 року підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 1 листопада 2011 року виконаний не самою [PERSON], а іншою особою (а.с. 164-166). Частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписувала договір оренди землі від 1 листопада 2011 року, даний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У судовому засіданні представник відповідача заявив про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Аналізуючи наведені правові норми та оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про те, що представник відповідача помилково вважає наявність підстав для застосування наслідків, які визначені частиною 4 статті 267 ЦК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). На підтвердження підстав для застосування позовної давності представник відповідача послався на копію протоколу допиту свідка [PERSON] від 20 січня 2018 року та усні пояснення позивача у судовому засіданні. Між тим, вступне слово учасника справи - не є джерелом доказів, що випливає зі змісту положень статті 227 ЦПК України. Позивач [PERSON] не допитувалась у судовому засіданні за правилами допиту свідків, у порядку, який визначено статтями 230, 234 ЦПК України. В протоколі допиту свідка [PERSON] від 20 січня 2018 року відсутні дані про те, що їй було достовірно відомо про наявність чинного договору від 1 листопада 2011 року, оскільки його державна реєстрація проведена лише 12 січня 2018 року. Відповідачем не надано у розпорядження суду докази, які підтверджують факт отримання позивачем чинного договору, який оспорює позивач. Тому, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним спірного правочину. Відповідно до приписів частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved