Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Сутність заявлених до суду вимог: а) вимога про визнання договору оренди недійсним: У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнив, та мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 2,877 га, яка розташована на території Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області. 05 березня 2012 року позивач уклав з відповідачем договір оренди землі строком на 5 років. Наступну державну реєстрацію договору зобов`язався провести відповідач. Відповідно до умов договору після державної реєстрації, яка, як запевнив позивача відповідач, була проведена у 2012 році, після визначення на місцевості меж земельної ділянки згідно з актом від 05 березня 2012 року, цього ж року за актами прийому-передачі позивачем, як орендодавцем, передано в оренду відповідачу належну йому земельну ділянку строком на 5 років. У лютому 2016 році йому стало відомо, що договір оренди землі зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке здійснене, як він уважав, у зв`язку зі змінами у законодавстві. Після закінчення п`ятирічного строку дії договору, у 2017 року він звернувся до відповідача з приводу повернення йому земельної ділянки у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки, на що відповідач позивачу повідомив, що строк дії договору оренди земельної ділянки не закінчився, оскільки державна реєстрація договору вперше проведена у лютому 2016 року, а тому ТОВ «СК-АГРО» використовує земельну ділянку у своїй господарській діяльності і повертати її йому не збирається. Більш того, таке користування земельної ділянки буде здійснюватись до 2021 року, тобто не 5 років, як це передбачено договором оренди земельної ділянки, а 9 років. До 2016 року земельна ділянка використовувалась без державної реєстрації, оскільки у відділі Держкомземі у Липоводолинському районі, як того передбачало діюче на час укладення договору законодавство, договір зареєстрований не був. Уважає, що договір оренди земельної ділянки від 05 березня 2012 року є недійсним, оскільки у порушення п. 20 зазначеного договору щодо передачі земельної ділянки орендарю актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору, у семиденний строк після державної реєстрації договору, така передача після фактичної державної реєстрації, 20 лютого 2016 року, позивачем не здійснювалась у зв`язку з відсутністю його дійсного волевиявлення. Крім того, станом на 05 березня 2012 року, на час виникнення правовідносин (підписання оспорюваного договору) умовами договору передбачалося проведення його державної його реєстрації відповідно до законодавства, що діяло на момент його укладення. Зазначив, що спірний договір повинен був бути зареєстрований відповідно до Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 у відділі Держкомзему у Липоводолинському районі, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок повинен був бути вчинений запис, що відповідачем дотримано не було. Домовленості про реєстрацію договору відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно», який не діяв на час виникнення правовідносин, територіальними органами земельних ресурсів між сторонами договору досягнуто не було, а тому така реєстрація умовами договору не передбачена. Непроведення реєстрації спірного договору відповідно до законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, не надавало відповідачу права реєстрації спірного договору на підставі законодавства, що виникло пізніше, оскільки до вказаних правовідносин необхідно застосовувати п. 1, 2 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також зазначає, що договір про оренду землі має бути визнаний недійсним з підстав недотримання відповідачем передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент укладення договору), істотних умов договору, зокрема, спірний договір не містив відомостей про об`єкт оренди, включаючи, кадастровий номер та місце розташування об`єкта оренди, не містив відомостей про орендну плату з урахуванням нормативної грошової оцінки землі станом на 2016 рік (на момент реєстрації), така оцінка визначена станом на 2012 рік та розрахунок орендної плати проведено з урахуванням нормативної оцінки землі не на момент реєстрації договору, що значно зменшує розмір орендної плати. Посилаючись на вищевикладене просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 05 березня 2012 року. б) вимога про повернення спірної земельної ділянки позивачу: Позивач зазначив про те, що, після закінчення строку дії договору наміру його продовжувати позивач не мав, позивач має бажання самостійно обробляти свою земельну ділянку, однак у результаті протиправних дій відповідача позбавлений такої можливості. Просив суд зобов`язати відповідача повернути належну йому земельну ділянку. Позиція представників позивача та відповідача по даній справі У судовому засіданні 04 квітня 2019 року позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, додатково суду пояснив про те, що у 2012 році він особисто не замовляв у проектній організації розробку земельно-кадастрової документації на належну йому земельну ділянку з метою визначення кадастрового номеру, останній був присвоєний скоріш за все у 2017 році. Уточнив, що 05 березня 2012 року він підписав пустий бланк договору оренди вищевказаної земельної ділянки з ТОВ «СК-Агро» на строк 5 років зі сплатою 5% орендної плати від грошової оцінки землі, далі інші положення договору заповнював представник відповідача, на той час кадастровий номер його земельній ділянці присвоєно не було. Уважаючи, що строк дії зазначеного договору закінчується у березні 2017 року, він вирішив звернутися до відповідача за отриманням земельної ділянки, повідомивши йому про небажання продовжувати строк дії цього договору, проте йому повідомили, що в лютому 2016 року товариством проведена державна реєстрація права оренди належної йому земельної ділянки, і зазначений договір продовжує свою дію ще більше чотирьох років. Зазначеною вище земельною ділянкою продовжував і надалі користуватися відповідач, вчинивши непорядно з державною реєстрацією договору оренди, він з керівництвом відповідача не конфліктував жодним чином, продовжуючи отримувати необґрунтовано занижену орендну плату, в тому числі, у натуральному вигляді у виді незначної кількості зерна. Уточнив, що ні він, ні відповідач не зобов`язувалися проводити державну реєстрацію зазначеного договору після його підписання. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 19 березня 2019 року, також підтримав уточнений позов з викладених в ньому підстав. Додатково суду пояснив, що дійсно кадастровий номер присвоєно у лютому 2016 року, до цього при підписанні договору оренди землі у березні 2012 року такий номер був відсутній, а передача земельної ділянки з підписанням акту приймання-передачі між сторонами спору фактично не відбулося, однак фактично відповідач користувався землею позивача для сільськогосподарських потреб, сплачуючи його довірителю відповідну орендну плату. Зазначив, що у позивача була відсутня воля на передачу землі відповідачу на строк більше 5 років, він також юридично не обізнаний у тонкощах та особливостях державної реєстрації прав оренди, в інших особливостях орендних правовідносин. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у судові засідання не з`явився, у поданих раніше відзивах на позов зазначав, що у договорі укладеним між позивачем та ТОВ «СК-АГРО» дотримані усі передбачені законодавстом істотні умови договору. Крім того, сторони протягом тривалого часу виконували договір погодженим способом, а незгода позивача з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Процесуальні дії суду у даній справі Ухвалою судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 24 жовтня 2018 року залишено без руху позовну заяву по даній справі з метою уточнення сутності вимог та істотних обставин справи. Ухвалою Липоводолинського районного суду Сумської області від 13 листопада 2018 року у даній справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання на 04 грудня 2018 року о 09 год. 00 хв. 04 грудня 2018 року протокольною ухвалою у підготовчому засіданні оголошено перерву до 21 грудня 2018 року для надання сторонами додаткових доказів. 21 грудня 2018 року протокольною ухвалою суду в підготовчому засіданні оголошено перерву до 17 січня 2019 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого. 17 січня 2019 року протокольною ухвалою у підготовчому засіданні оголошена перерва до 29 січня 2019 року у зв`язку з витребуванням необхідних документів. 29 січня 2019 року протокольною ухвалою суду оголошена перерва до 19 лютого 2019 року для направлення нагадування для виконання вимог ухвали від 17 січня 2019 року. 29 січня 2019 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів (до 04 березня 2019 року). 19 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 березня 2019 року на 14 год. 00 хв. у зв`язку із закінченням процесуального часу відведеного на розгляд даної справи. 04 березня 2019 року протокольною ухвалою розгляд справи відкладено на 19 березня 2019 року у зв`язку з неявкою сторін. 19 березня 2019 року протокольною ухвалою у судовому засіданні оголошено перерву до 04 квітня 2019 року. 04 квітня 2019 року за клопотанням представника позивача у судовому засіданні оголошена перерва до 24 квітня 2019 року. 24 квітня 2019 року протокольною ухвалою у розгляді справи оголошена перерва до 16 травня 2019 року за клопотанням представника позивача. 16 травня 2019 протокольною ухвалою у розгляді справи оголошено перерву до 04 червня 2019 року у зв`язку з неявкою сторін. 04 червня 2019 року протокольною ухвалою у судовому засіданні оголошена перерва до 20 червня 2019 року для надання відгуку на заяву відповідача у даній справі про застосування позовної давності. 20 червня 2019 року спір вирішено по суті. Установлені судом обставини даної справи [PERSON] на підставі розпорядження голови Липоводолинської районної державної адміністрації від 18 червня 2002 року №268 передана у власність земельна ділянка загальною площею 2,877 га, яка розташована на території Саївської сільської ради, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 9). 05 березня 2012 року між ТОВ «СК-АГРО» та [PERSON] укладено (підписано) договір оренди вищевказаної земельної ділянки, яка розташована на території Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, строком на 5 років (а.с.11-12). Згідно з п. 5,9,10 зазначеного договору орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5 % від нормативної оцінки землі, що становить 3555,73 грн. на рік, обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексів інфляції; орендна плата може бути внесена у натуральній формі зерном у загальній кількості не менше однієї тони чи у відробітковій формі; нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 71114 грн. 51 коп. При цьому, орендна плата вноситься у такі строки: у випадку внесення у грошовій формі до 01 листопада поточного року, в якому використовується земельна ділянка; у випадку внесення у натуральній формі до 01 серпня поточного року, в якому використовується земельна ділянка; у випадку внесення у відробітковій формі до 30 грудня поточного року, в якому використовується земельна ділянка. Передача продукції та надання послуг у рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами (п.12). Згідно з п. 44 договору останній набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. Невід`ємною частиною зазначеного договору є акт приймання передачі вказаної вище земельної ділянки, із зазначенням кадастрового номеру земельної ділянки прописом (як друкованим текстом, так і прописом від руки), а також акт прийому-передачі земельної ділянки без зазначення в ньому дати, які приєднані до оспорюваного правочину (а.с. 11-14). Відповідно до інформації, наданої територіальним структурним підрозділом Держгеокадастру у Сумській області у відділ Липоводолинського району, за даними Державного земельного кадастру (ДЗК), земельні ділянка площею 2,8766, власником якої згідно з державним актом серії [NUMBER] від 15 серпня 2002 року є [PERSON] , внесена до ДЗК 12 лютого 2016 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05 лютого 2016 року та їй присвоєний кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 71). Дана інформація підтверджена також листом представника Головного управління Держгеокадастру у Сумській області Мачула А.А., де зазначено, що станом на 05 березня 2012 року вищевказаній земельній ділянці кадастровий номер не присвоювався та не визначався (а.с 133-134). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5905783872017, право оренди земельної ділянки площею 2,8766 га, згідно з договором оренди землі від 05 березня 2012 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «СК-АГРО», зареєстровано державним реєстратором Недригайлівського районного управління юстиції 20 лютого 2016 року, номер запису 13423586 (а.с. 14-18). До цього, у період часу з жовтня 2012 року і по січень 2013 року на замовлення ТОВ «СК-Агро» ПП «Ромни-проект» розроблялася кадастрово-земельна документація із визначенням меж земельної ділянки, належної позивачу на праві власності (а.с. 10). Протягом 2016-2018 років позивач отримував від відповідача орендну плату за користування відповідачем належної йому земельної ділянки як у грошовому еквіваленті, так і в натуральній та відробітковій формах (а.с. 58). Норми права, які підлягають застосуванню у даній справі: а) щодо вимоги про визнання договору оренди недійсним Відповідно до частини 2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 9 ст. 93 ЗК України також встановлено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (у редакції Закону України від 19.12.2006 року № 489-16-V з наступними змінами). Відповідно до статтей 14,30 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. Відповідно до частини 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до статті 1 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (в редакції Закону України від 05.03.2012 року № 489-V) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ст. 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Статтею 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюється законом. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до вимог статті 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підстави недійсності правочину визначені у стаття 215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). б) щодо вимоги про повернення спірної земельної ділянки позивачу Відповідно до ч. 1 ч. 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Висновки суду по суті заявлених вимог: а) про вимозі про визнання недійсним договору оренди: З досліджених матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2012 року позивач підписав договір оренди земельної ділянки площею 2,877 га, розташованої на території Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, і належній йому у даній справі на праві приватної власності, надавши у такий спосіб у письмовій формі згоду на укладення цього правочину, погодивши його істотні умови. Разом з цим, за змістом ст. 638 ЦК України, ст. 125,126 ЗК України та ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), п. 44 договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2012 року, права та обов`язки орендаря та орендодавця, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час його підписання, набуваються лише після відповідної державної реєстрації. Як вбачається з пояснень позивача та процесуальних заяв відповідача з 2012 року і по день розгляду спору по суті, відповідач користувався з 2012 року та на день надання позивачем пояснень у 2019 році користується земельною ділянкою позивача за її цільовим призначенням, позивач фактично надав у користування відповідачу зазначений об`єкт нерухомості, щорічно отримуючи визначену в договорі орендну плату (ці обставини сторонами у даній справі не заперечувалися та ними підтверджені). Отже, визнання недійсним договору оренди землі з тієї підстави, що відповідачем не проведена державна реєстрація зазначеного правочину згідно з законодавством, яке діяло у 2012 році, і через відсутність волевиявлення у позивача на передачу цього об`єкту після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (тобто після 20 лютого 2016 року), з огляду на попередню поведінку відповідача по його фактичному виконанню та з урахуванням невизначеності у тексті чинного договору строків, умов та порядку проведення державної реєстрації в оспорюваному договорі чи то всіма сторонами разом, чи то окремо орендарем та орендодавцем, суперечить попередній поведінці сторони позивача в частині його виконання і має ознаки недобросовісності. Крім цього, відповідно до висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 25 грудня 2013 року №6-118цс13 аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору (що установлено судом під час розгляду даної справи), а не момент його державної реєстрації. З урахуванням принципу добросовісності цивільних правовідносин та заборони суперечливої поведінки (п.6 ст. 3 ЦК України) зазначений довід позивача слід уважати непереконливим та таким, що не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Слід також зазначити про те, що саме підписання сторонами договору оренди землі ще не означає, що орендар може вже користуватися земельною ділянкою, таке право виникає у нього з моменту державної реєстрації цього документу і помилкове сприйняття позивачем цього не має юридичного значення у даній справі, оскільки незнання особою законів не звільняє від юридичної відповідальності й відповідних наслідків (ст.68 ч.2 Конституції України). Також у разі невизначеності детально питань державної реєстрації договору між сторонами договору в тексті самого правочину, з урахуванням положень ч. 1 ст. 529 ЦК України щодо обопільного належного виконання сторонами укладеного між ними договору, то слід уважати, що саме сторони повинні вживати заходи до взаємного виконання цього правочину, контролюючи одна одну, а також саме вони мають нести ризики та обмеження, пов`язані з наслідками такого виконання чи невиконання, що фактично має місце у даній справі. За змістом норм Порядку ведення книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 та в подальшому норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в якості заявника ні позивач, ні відповідач не були позбавлені можливості ініціювати питання про проведення державної реєстрації договору оренди та в подальшому прав оренди, подавши відповідні документи, у період часу з березня 2012 року і до дня його фактичної державної реєстрації. На думку суду, формальне непроведення реєстрації договору оренди вищевказаної земельної ділянки у встановленому на час укладення договору порядку без доведення позивачем факту (фактів) порушення його прав (права) щодо зазначеної нерухомості (ст. 4,12 ЦПК України) само по собі не може бути самостійною підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним (така правова позиція суду узгоджується з абз. 5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2000 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як вбачається з досліджених матеріалів справи, станом на день підписання сторонами оспорюваного договору оренди останній не містив в його тексті істотної умови щодо об`єкту оренди, зокрема кадастровий номер, та точне місце розташування земельної ділянки, оскільки земельно-кадастрова та інша землевпорядна документація з присвоєнням кадастрового номеру зазначеному об`єкту на земельну ділянку позивача площею 2,8767 га первісно була розроблена в договірному порядку ПП «Ромни проект» після підписання самого договору у період з жовтня 2012 року і до січня 2013 року, а в подальшому її складення завершено у лютому 2016 року ФОП « [PERSON] » (а.с. 10-13,36-37). Також між сторонами спору не було підписано акту прийому-передачі земельної ділянки, що надається в оренду у 2012 році (а.с. 13). Тобто, на день підписання зазначеного договору в його тексті була відсутня істотна умова щодо об`єкту оренди, який передавався у платне строкове користування, що свідчить про недотримання сторонами вимог ч. 1,2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції закону станом на 05 березня 2012 року). Разом із цим, суд уважає, що відсутність в оспорюваному договорі оренди землі зазначеної вище істотної умови саме по собі є лише формальним обґрунтуванням і не може вважатися окремою підставою для визнання такої угоди недійсною, оскільки позивач не довів суду обставин дійсного порушення його прав (права), як орендодавця, у зв`язку з відсутністю в договорі оренди вищезазначених істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», не сформульовано у чому саме полягає зміст порушення його законних прав, на скільки такі порушення є істотними (такий висновок місцевого суду випливає зі змісту ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України та узгоджується з актуальними правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у постановах від 04 лютого 2015 року справа № 6-233цс14, від 9 грудня 2015 року № 6-849цс15). Позивач, у наданих до суду поясненнях, підтвердив факт використання відповідачем за цільовим призначенням належної першому земельної ділянки протягом 2012-2019 років на виконання оспорюваного договору, відповідач на місцевості ідентифіковував зазначену вище земельну ділянку без оформлення акту її приймання-передачі, що є практичним підтвердженням відсутності порушення цим прав позивача та погодження між сторонами цієї істотної умови. Також суд зазначає, що позивач не надав суду доказів того, що саме до закінчення п`ятирічного строку дії оспорюваного договору оренди [PERSON] звертався до ТОВ «СК-Агро» із заявами про припинення дії зазначеного договору та про його небажання продовжувати (поновлювати) його дію на тих же умовах на новий строк; крім можливо проведеного листування між сторонами спору, також суду не надано доказів дійсного наміру позивача чи досягнення ним попередніх домовленостей із певними суб`єктами підприємницької діяльності на подальший обробіток належної йому земельної ділянки після березня 2017 року чи вжиття інших підготовчих заходів до самостійного обробітку земельної ділянки, що підтверджувало б обмеження його права на розпорядження зазначеним об`єктом нерухомості на більш вигідних для нього умовах або на зовсім інших умовах. Довід позивача про те, що сторони даного спору не досягли згоди в оспорюваному договорі щодо істотної умови у виді орендної плати (включаючи, розмір плати за користування земельною ділянкою з урахуванням нормативної грошової оцінки землі станом на 2016 рік) не є слушним і відповідно не є підставою для задоволення заявленого позову, оскільки у п. 9-14, 37 чинного договору оренди земельної ділянки від 05 березня 2012 року чітко визначено розмір та порядок обрахунку орендної плати з урахуванням нормативної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, умови перегляду зазначеного платежу, а сторони договору протягом 2012-2019 років за взаємною згодою та після додаткового уточнення грошової оцінки об`єкту оренди мали фактичну можливість періодично переглядати орендні платежі в сторону їх збільшення чи іншого корегування. Підсумовуючи викладене, суд зазначає про те, що посилання позивача на недотримання певних вимог щодо змісту оспорюваного договору оренди при його підписанні та при процедурі його державної реєстрації з послідуючим його обопільним виконанням мають формальний характер і без наведення відповідних обставин щодо порушення у зв`язку з цим прав позивача з посиланням на відповідні засоби доказування зазначений правочин не може бути визнаний недійсним в судовому порядку з підстав, передбачених ч.1,3 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України. б) по вимозі про повернення земельної ділянки позивачу: У зв`язку з необґрунтованістю заявленої первісної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі, то відповідно не підлягає задоволенню вторинна вимога про повернення земельної ділянки позивачу, як застосування наслідку недійсності укладеного правочину. Отже, на думку суду, у задоволенні заявленого позову слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з його обґрунтованістю. Суд також уважає неприйнятним і безпідставним застосування за заявою відповідача позовної давності у даному спорі, як самостійної підстави для відмови у задоволенні заявленого позову, оскільки судом не установлено порушення прав позивача у даній справі (об`єктивний аспект для застосування позовної давності), а також перебіг загальної позовної давності, при установленні порушення прав сторони, розпочинався б не з початку виконання оспорюваного договору (з 05 березня 2012 року), а з дня коли сторона договору довідалася чи могла довідатися про порушення свого права (суб`єктивний аспект застосування позовної давності) (у даному спорі це лютий 2016 року, тобто з часу коли позивач де-факто довідався про проведення відповідачем державної реєстрації права оренди на вищезазначену земельну ділянку). Розподіл судових витрат За змістом норм ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України та з урахуванням відмови у задоволенні заявленого позову, усі понесені у даній справі судові витрати покладаються на позивача, проте через їх фактичну відсутність (крім судового збору, який сплачений і поверненню позивачу не підлягає), поділ судових витрат у даній справі проводити недоцільно.

Outcome: dismissed