Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеною заявою, в якій, просить стягнути на свою користь з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гермес Агро" середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 320 грн. 88 коп. та компенсації за невикористані щорічні відпустки та додаткові відпустки в сумі 5735 грн. 73 коп. В судовому засіданні позивачка уточнила позовні вимоги та просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гермес Агро" 2832,38 грн. компенсації за невикористані щорічні відпустки та додаткові відпустки, а також 330 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, пояснивши що в період роботи з 01 липня 2008 року по 14 березня 2014 року була у відпустці лише один раз у 2013 році, при звільненні дійсно отримала 3458.07., серед яких компенсація невикористаної відпустки за три повних роки та 17 днів, але в 2012 році не була у відпустках, кошти не заперечує, що отримувала, але спростувати, що нараховано було заробітну плату та табель виходу на роботу подані представником відповідача у 2012 році не може, в додатковій відпусці ніколи не була, хочо подавала свідоцва про народження до відділу кадрів, але їй не було роз'яснено право на додаткову відпустку та компенсацію, питання про призначення експертиз не ставить та просить вирішити питання на підставі наданих сторонами доказів. Представник відповідача Красненко Р.Г., що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що при звільненні було здійснено 21 березня 2014 року виплату компенсації невикористаної відпустки за три роки до дати звільнення становить89 днів та виходячи із середньоденного заробітку, який становить 41.25 грн., при звільненні було нараховано 3671.25., які позивачка отримала 21 березня 2014 року і так як у відпустках перебувала у 2012 та 2013 роках, свідоцтва про народження дітей не подавала, тому позовні вимоги не визнають, подавши письмові пояснення в яких повідомила, що розрахунок по заробітній платі та компенсації невикористаних щорічних відпусток із [PERSON] проведений товариством у встановлений законодавством термін та у повному обсязі. Внаслідок цього, позов щодо стягнення з ТОВ "Гермес Агро" додаткової компенсації за додаткову відпустку у розмірі 1237 грн. вважає безпідставним. До бухгалтерії ТОВ "Гермес Агро" позивач з питань виявлення помилок при нарахуванні їй компенсації не зверталась та просять у позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, [PERSON] працювала на посаді апаратника по обробленню зерна Товариства з обмеженою відповідальністю "Гермес Агро" з 01 липня 2008 року по 14 березня 2014 року включно з місячним окладом згідно штатного розкладу, розрахунок при звільненні отримала лише 21 березня 2014 року (а.с. 5-9). Судом також встановлено, середня заробітна плата з урахуванням коефіцієнта підвищення зарплати, обрахована відповідно до ПКМУ №100 від 08.02.1995 року [PERSON] становить 41.25 грн., що не заперечувалось позивачем та відповідачем та підтверджується розрахунковими листками по заробітній платі за березень 2014 року, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку: нарахування заробітної плати [PERSON] та дослідженими судом (а.с. 32-41). Згідно розрахунків (а.с. 32-41) та відомостей на виплату грошей №5 та 6 за березень, лютий 2014 року позивачу виплачено 391.25 грн. та 21 березня 3458.07 грн. - зарплата за березень 2014 року та компенсація невикористаної відпустки за повних три роки та фактично відпрацьований час, що становить24х3=72+17= 89 днів, отримання сум, яких позивачем не заперечувалося та стало підставою подання уточнення позовної заяви. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гермес Агро" №09К-Н від 14 березня 2014 року [PERSON] звільнено з роботи за угодою сторін з 14.03.2014 року. Бухгалтерії нарахувати компенсацію за невикористану відпустку в кількості 89 календарних днів (а.с. 28-37). Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гермес Агро" №0102/К від 01 лютого 2012 року [PERSON] надано щорічну відпустку на 24 календарних дні з 01 лютого 2012 року по 24 лютого 2012 року включно за період роботи на підприємстві з 01.07.2008 року по 30.06.2009 року (а.с.50-58). Згідно розрахунків (а.с. 57-66) та відомості на виплату грошей № 4,5 за лютий 2012 року позивачу виплачено 643.81грн. та 114.28 грн.. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гермес Агро" №02К-Н від 01 квітня 2013 року [PERSON] надано щорічну відпустку на 24 календарних дні з 01 квітня 2013 року по 24 квітня 2013 року включно за період роботи на підприємстві з 01.07.2009 року по 30.06.2010 року (а.с.71-73). Згідно розрахунків (а.с. 75, 76) та відомості на виплату грошей № 8 за березень 2013 року та №11,9 за квітень 2013 року позивачу виплачено 430.17 грн., 375,47 грн. та 670.42грн. (а.с.81-88) Згідно ухвали слідчого судді Приморського рсуду м. Одеси та протоколу обшуку вилучено папку-скоросшивач по кадрам за 2012 рік(а.с.178-190). Доказів, які б поставили під сумнів виплату та нарахування відпускних позивачем не представлено та підтверджується копією табелю обліку робочого часу, відповідно до яких в лютому 2012 року позивачка перебувала у відпустці (а.с.176) Період відпустки та виплату грошей згідно відомості № 8 за березень 2013 рок та №11,9 за квітень 2013 року позивачу, якій було виплачено 430.17 грн., 375,47 грн. та 670.42грн. (а.с.81-88) позивачем не заперечується, як і перебування у відпустці та отримання коштів -відпуских. Звільнення відбулося 14 березня 2014 року, але лише 21 березня 2014 року позивачу виплачено розрахунок по заробітній платі та компенсації невикористаних щорічних відпусток 24 дні за період з 01 липня 2011 -30.06.2012 року, 24 дня за період з 01 липня 2011 по 30.06.2012, року, 24 дня за період з 01.07.2012 по 30.06.2013 року та 17 днів за фактично відпрацьований час з 01.07.2013 року по 14.03.2014 року, що становить 89 днів х41.25 грн.= 3671.25 грн.. з вирахуванням податків виплачено 30008.22 грн., які позивачка отримала на підставі відомості №6 від 21 березня 2014 року в розмірі 3458.07 грн.(а.с.30-36) та не заперечує про їх отримання. Однак, відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Конституційний Суд України 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу законів про працю України і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Зазначене дає підстави суду для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум в строки, вказані в статті 116 цього Кодексу за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 14.03 по 21 березня 2014 року(день повного розрахунку) становить 8 днів х41.25 грн(середьоденний заробіток, визнаний сторонами)= 330 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт невиплати звільненому працівникові сум у строки, вказані в статті 116 цього Кодексу, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечувався і не спростовувася сторонами, незважаючи на те що позовні вимоги не визнавалися представником відповідача повністю. Згідно наданого позивачем розрахунку, здійсненого відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", з відповідача належить стягнути на користь позивачки середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику сум за період з 14 березня 2014 року по 21 березня 2014 року в розмірі 330.00 грн.(а.с.28,29,90). Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення доказів перебування у відпустці у 2012 роках, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Згідно зі ст. 83 КЗпП грошова компенсація за невикористану відпустку може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Згідно із ст. 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Позивачка має на утриманні двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], якому виповнилося 15 років [INFO] та [PERSON], [INFO]. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки, яка має двох дітей віком до 15 років, за період з липня 2008 року по липень 2011 року компенсація за додаткову відпістку, тривалістю 3х10=30 днів х41.25=1237.50 грн., посилання представника позивача відповідача про те, що їм було невідомо про наявність підстав спростовується показами самого ж представника, яка не заперечувала про отримання позивачкою дитячих подарунків до Нового Року. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення середній заробіток за весь час затримки належних звільненому працівнику сум за період з 14 березня 2014 року по 21 березня 2014 року в розмірі 330.00 грн., також компенсація за невикористану додаткову відпістку тривалістю 30 днів в розмірі1237.50 грн., в частині компенсації за невикористані відпустки в сумі 1594.88 грн. необхідно відмовити так як представником відповідача доведено виплату відпускних за період роботи позивача. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial