Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

В липні 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання укладеним договору № 6-189 від 27.05.2013 року про надання послуг по теплопостачанню, посилаючись на те, що відповідачу належить на праві приватної власності нежитлове приміщення в [ADDRESS], і дане приміщення обладнане системою централізованого теплопостачання. З метою належного врегулювання правовідносин, 27.05.2013 року підприємством було надіслано відповідачу лист з пропозицією укласти договір про надання послуг по теплопостачанню № 6-189 від 27.05.2013 року, а також надано проект такого договору, однак відповідачем були проігноровані пропозиції підприємства. Вказуючи на те, що укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача, тому на захист своїх законних прав, як виконавця послуг, просить визнати укладеним договір № 6-189 від 27.05.2013 року про надання послуг по теплопостачанню між державним комунальним підприємством "Луцьктепло" та [PERSON]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, просив справу розглядати без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення, загальною площею 249, 00 кв.м., яке розташоване в [ADDRESS], що підтверджується актом від 15.02.2011 року, підписаним Луцькою міською радою та представником [PERSON]. Відповідно до п. 2 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 695-1 від 28.12.2005 року "Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Луцька", державне комунальне підприємство "Луцьктепло" є надавачем послуг з централізованого опалення (а.с. 8-9). Письмовий договір на отримання й оплату послуг з централізованого опалення згаданого нежилого приміщення між сторонами по справі не укладався. З метою належного врегулювання правовідносин, 27.05.2013 року підприємством було надіслано відповідачу лист з пропозицією укласти договір про надання послуг по теплопостачанню № 6-189 від 27.05.2013 року, а також надано проект такого договору, однак відповідачем були проігноровані пропозиції підприємства. В той же час, за змістом положень п.1 ст.13, ч.1 ст.19, п.1 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг (у даному випадку централізованого опалення) зобов'язаний укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Форма і зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (в редакції постанови КМ України №933 від 03 вересня 2009 року) «Про затвердження Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». За змістом ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.ст.19-21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», постанови КМ України від 21 липня 2005 року №630 (з послідуючими змінами) «Про затвердження Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін цих правовідносин, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Запропонований позивачем проект договору №6-189 від 27 травня 2013 року вищезазначеним вимогам законодавства не відповідає, а саме: підпункти 3,4,13 пункту 16 Типового договору передбачають право споживача на відшкодування збитків, завданих його майну, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання послуг; зменшення розміру плати а разі ненадання послуг , надання їх не в повному обсязі, зниження якості; звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання та отримання компенсації за перевищення строків проведення аварійно- відбудовних робіт. Проект договору та додаток до нього таких обов'язкових умов взагалі не містять. Спірний проект договору не відповідає Типовому договору в частині відповідальності виконавця, яка в проекті договору не передбачена, як і не передбачено порядок встановлення факту неналежного надання або не надання послуг та розв'язання спорів, відсутні положення щодо форс-мажорних обставин. Зазначаючи в проекті договору дату набрання чинності з врахуванням ч.3 ст.631 ЦК України з 15.11.2011 року позивачем не враховано вимог закону про те, що договір набирає чинності з моменту його укладення і лише за згодою сторін умови договору можуть застосовуватися до відносин між ними, які виникли до його укладення. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Перелік істотних умов договору між виконавцем та споживачем викладений у ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Закріпивши ст.ст.6, 627 ЦК України засади свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Таким чином, право виконавця послуг вимагати укладення договору та обов'язок власника нежилого приміщення укласти договір на надання житлово-комунальних послуг передбачено законом. Таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України лише в разі ухилення чи відмови споживача від укладення договору, який відповідає типовому договору. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Та в свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Отже, за встановлених обставин, істотні умови запропонованого позивачем спірного проекту договору не відповідають Типовому договору про надання послуг з теплопостачання належного відповідачу нежилого приміщення, а тому відсутні законні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed