Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

В листопаді 2015 р. позивач, інтереси якого представлені [PERSON], звернувся до районного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність позивача і негативно впливає на ділову репутацію позивача, інформацію, яка була поширена відповідачем [PERSON] в прямому ефірі, що відбувся [INFO] р. о 20.20 - 20.25 год. в програмі «Телевізійна служба новин» відповідача ТОВ «ТРК «Студія 1+1», та після цього поширену ТОВ «ТРК «Студія 1+1» на російськомовній версії веб-сайту програми «Телевізійна служба новин» ТРК "Студія "1+1" [Електронний ресурс. / Режим доступу: [INFO] та на україномовній версії веб-сайту програми «Телевізійна служба новин» ТРК "Студія "1+1" [Електронний ресурс. / Режим доступу:[INFO] яку викладено відносно позивача у таких фрагментах: 1) - «[INFO] Також просить зобов'язати відповідача [PERSON] спростувати недостовірну інформацію шляхом зачитування ним тексту спростування в ефірі найближчого вечірнього випуску новин в програмі «Телевізійна служба новин» відповідача ТОВ «ТРК «Студія 1+1», але не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, без редагування тексту повідомлення та/або будь-якого коментаря до нього. Також зобов'язати відповідача ТОВ «ТРК «Студія 1+1» спростувати недостовірну інформацію шляхом заміну відеоматеріалу та вказаних вище російськомовній та україномовній версіях веб-сайту програми «Телевізійна служба новин» ТРК "Студія "1+1". Позов мотивний тим, що [INFO] р. о 20.20-20.25 год. під час програми в програмі «Телевізійна служба новин» в ефірі ТРК «Студія 1+1» голова Одеської ОДА - відповідач [PERSON] висловив в прямому ефірі для широкого загалу вищевказану інформацію, яка є недостовірною та прямо стосується позивача. Відповідний матеріал також був розміщений відповідачем ТРК «Студія 1+1» на електронному ресурсі програми «Телевізійна служба новин» в мережі Інтернет - сторінці відповідача ТРК за вищевказаними посиланнями, після чого цей матеріал було активно розповсюджено відвідувачами електронного ресурсу програми «Телевізійна служба новин» по соціальним мережам «Facebook», «Vkontakte», «Twiter». Вказана вище неправдива інформація висловлювалась наживо в програмі її автором - [PERSON], у висловлюваннях якого наведені відомості, які не відповідають дійсності, за своїм характером ганьблять позивача, принижують його загальнолюдські якості, приписуються виключно корупційні інтереси при здійсненні професійної діяльності та звинувачення у вчиненні злочинів. Відеозапис даної програми, як інформаційний матеріал, автором якого є працівники програми ТСН, було розміщено відповідачем ТРК на своїй Інтернет-сторінці та за інформацією, розміщеною на ній, [INFO] р. щодо згаданого відеозапису було 1 559 592 переглядів, 641 386 візити та 477 988 глядачів. Недостовірну інформацію подано таким чином, щоб у слухачів не виникало будь-яких сумнівів у її реальності. Стверджує,що своїми діями відповідачі порушили вимоги ст.ст.277, 297, 299, 302 ЦК України, ст.64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 20.06.2017 р. матеріали вищевказаної справи передані в провадження судді Ларіонової Н.М. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Через канцелярію суду подав додаткові письмові пояснення, зазначивши, що стороною позивача використано своє процесуальне право на подання доказів, подавши відповідні висновки експертів в галузі лінгвістики, в яких констатовано не правову кваліфікацію мовленню, а є лише констатацією його об'єктивного змісту з позиції спеціальних знань у галузі семантико-текстуальних експертних досліджень. Також, з посиланням на дані Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг, зазначено, що саме відповідач ТРК «Студія «1+1» є власником знаку для товарів та послуг TSN, є власником доменного імені TSN, якому і належить право використовувати його для назви сайту в мережі Інтернет, а тому саме відповідач ТРК є власником сайту tsn.ua. Представник відповідача [PERSON] (Відповідач 1) в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, через канцелярію суду подав письмові заперечення, посилаючись на те, що інформація, розповсюджена його довірителем, за своїм змістом не містить елементів юридичного складу правопорушення, необхідних для притягнення Відповідача 1 до відповідальності та визнання інформації такою, що порушує немайнові права позивача. Вважає, що надані представником позивача висновки експертів є допустимими в розумінні ст.59 ч.1 ЦПК України, оскільки були проведені без призначення експертизи судом, експертами надана права оцінка висловленій Відповідачем 1 інформації, що належить до виключної компетенції суду. Крім того, зазначено, що позивач є публічною особою, а предметом спору є критичні оціночні судження Відповідача 1 щодо перевірки його діяльності та статків, які не стосувались його приватного життя. Представник відповідача ТОВ ТРК «Студія 1+1» (Відповідач 2), будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутність. Через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що відповідно до норм чинного законодавства ТРК не несе відповідальність за поширення [PERSON] відомостей, оскільки останній не є їх працівником та така інформація поширена останнім у прямому ефірі. Вважає, що позивачем не доведений той факт, що вказані в позові відомості біли поширені саме ТРК, оскільки на підтвердження такого поширення надані записи сюжету з мережі Інтернет. Стверджує, що ТОВ ТРК «Студія 1+1» не є власником зазначених позивачем веб-сайтів. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] р. о 20.20 - 20.25 год. в програмі «Телевізійна служба новин» ТОВ Телерадіокомпанія «Студія 1+1» в прямому ефірі відповідачем [PERSON], який на той час займав посаду голови Одеської ОДА (згідно Указу Президента України від 30.05.2015 р. № 304/2005 призначений, звільнений за Указом від 09.11.2016 р. № 500/2016), під час відповідей на питання ведучої була викладено інформація відносно позивача [PERSON] у таких фрагментах: [INFO]Дані обставини встановлені відтвореним в судовому засіданні відеосюжетом запису даної програми, що був наданий стороною позивача. Змістом даного сюжету підтверджується, що мали місце вислови відповідача [PERSON] у формі, зазначеній позивачем у позові, ефір відбувався в програмі «Телевізійна служба новин» («ТСН»), яка виходить в ефір тільки на телеканалі «Студія «1+1». Проти таких обставин не заперечує представник відповідача [PERSON] У суду немає підстав вважати наданий представником позивача запис відеофайлу з сюжетом таким, що був підданий переробці, ушкодженню або спотворенню. Під час його відтворення на ньому зафіксований логотип каналу «1+1», дата та час програми, ведуча саме програми «ТСН» на каналі «1+1» - [PERSON]. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, переданні по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобі телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Таким чином, суд вважає доведеним розповсюдження відповідачами викладеної у позові інформації щодо позивача, в зв'язку з чим не погоджується із запереченнями відповідача ТРК «Студія «1+1» в цій частині. Надаючи оцінку достовірності інформації, яка була розповсюджена відповідачами під час ефіру, суд виходить з такого. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Честь і гідність - важливі духовні нематеріальні блага, втілені у самій особистості громадянина. Вони визначають добре ім'я людини та позитивну репутацію особи. Право на честь та гідність громадянина є конституційним. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (ст. 34).Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Відповідно до ст. 28 Конституції кожен має право на повагу до його гідності. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч.1 ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Аналогічні положення містяться й у міжнародних актах з прав людини. Зокрема, у ст.12 Загальної декларації прав людини Генеральної [PERSON] від 10.12.1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права ООН від 16.12.1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканість його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь та репутацію (п. 1 ст. 17). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свободи її обміну; об'єктивність, вірогідність інформації; повнота і точність інформації; з законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Пунктом 6 ч.2 ст.47 цього Закону передбачено, що за поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи, винна особа, яка поширила таку інформацію несе цивільно-правову відповідальність. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам дано роз'яснення, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені); негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до п.4 вищезазначеної постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості (правовий висновок Верховного Суду України від 29.11.2017с р. у справі № 6-639цс17). Згідно ч.1 ст.271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ч.2 ст.273 ЦК України юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Відповідно до ч. 3 ст. 273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Перевіряючи заперечення представника відповідача 1 та зупиняючись на питанні, чи є викладена на оглянутому диску інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням, суд звертає увагу на таке. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, [PERSON] і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (1950 р.) кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено ( пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). У частинах 1, 2, 5 ст.17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально правовому і процесуальному значеннях. Як загальна правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст.124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Між тим в судовому засіданні достеменно встановлено, що вироків суду відносно позивача про вчинення ним дій, що підпадають під ознаки злочинів проти державної власності (в контексті посилання відповідача [PERSON] про вчинення розкрадання державних коштів, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, ухилення від сплати податків) - немає. Дані обставини також підтверджені листом Генеральної прокуратури України від 13.11.2015 р., листом Державної фіскальної служби України від 25.11.2015 р., листом ГСУ Національної поліції України від 14.12.2015 р., листом ГСУ Служби безпеки України від 13.11.2015 р., довідкою МВС України 1260052 від 22.12.2015 р., деклараціями позивача, розміщеними на офіційному сайті НАЗК (т.1 арк.спр.57-58, 59, 197, 198, т.3 арк.спр.19-29). Судом встановлено, що відтворений в судовому засіданні диск із записом сюжету та стенограма зафіксованому на ньому виступу відповідача [PERSON] було надано для дослідження експертам Незалежного інституту судових експертиз та Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України. Згідно висновку експертного дослідження від 15.06.2016 р. № 135/1, проведеного Українським НДІСТСЕ СБУ, у тексті стенограми частини випуску новин «Телевізійна служба новин» (скорочено - ТСН» на каналі «1+1» від [INFO] р. з 20.20 год. до 20.25. год. (відеосюжету в прямому ефірі «[INFO]»): 1) [PERSON] згадує [PERSON] в одному ряду з [PERSON], [PERSON] та «его бандою», [PERSON], як зв'язок [PERSON] та як зв'язок Прем'єр-міністра, і разом із ними як члена, учасника організованого злочинного угруповування, як злочинця, який повинен сидіти у в'язниці, публічно звинувачує [PERSON], серед інших осіб, у вчиненні здирства, пограбуванні українського народу, розкраданні державних коштів та коштів державних установ, рейдерстві, несплаті податків, спустошенні державної казни, відмиванні грошей; також [PERSON] публічно закликає зосередитися на вивченні, серед інших, злочинної діяльності [PERSON], розкритті вчинених ним злочинів з метою його покарання шляхом ув'язнення, публічно закликає до притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності; 2) у промові [PERSON] міститься інформація негативного характеру стосовно [PERSON] як про злочинця, члена, учасника організованого злочинного угруповання, як винного, серед інших, у вчиненні здирства, пограбуванні українського народу, розкраданні державних коштів та коштів державних установ, рейдерстві, несплаті податків, спустошенні державної казни, відмиванні грошей; 3) у промові [PERSON], з урахуванням смислового та граматичного контексту, містяться твердження про те, що [PERSON], як і [PERSON], [PERSON] та «его банда», [PERSON], є злочинцем, членом, учасником організованого злочинного угруповання; є зв'язком [PERSON] та зв'язком Прем'єр-міністра у цьому сенсі, є винним, серед інших, у вчиненні здирства, пограбуванні українського народу, розкраданні державних коштів та коштів державних установ, рейдерстві, несплаті податків, спустошенні державної казни, відмиванні грошей. Зазначені твердження є категоричними, безальтернативними, продекларованими як істинні, без відповідного їх обгрунтування, розбору, аналізу, висловлювання міркувань, думок, оціночного характеру, тобто не є критикою в адресу [PERSON] За умов справжності Довідки № 1260052 МВС України, зазначені твердження є також наклепницькими, такими, що принижують честь і гідність [PERSON]; 4) у промові [PERSON] стосовно [PERSON] иістяться не оціночні судження, а наклепницькі (за умов справжності Довідки № 1260052 МВС України), категоричні, безальтернативні, продекларовані як істинні твердження про те, що [PERSON], як і [PERSON], [PERSON] та «его банда», [PERSON], є злочинцем, членом, учасником організованого злочинного угруповання; є зв'язком [PERSON] та зв'язком Прем'єр-міністра у цьому сенсі, є винним, серед інших, у вчиненні здирства, пограбуванні українського народу, розкраданні державних коштів та коштів державних установ, рейдерстві, несплаті податків, спустошенні державної казни, відмиванні грошей (т.3 арк.спр.119-130). За висновком експертного семантико-текстуального дослідження від 28.12.2015 р. № 8448, проведеного експертом Незалежного інституту судових експертиз, у репліках [PERSON] в ефірі «ТСН» всі лексеми вжиті в прямому (словниковому) значенні; у репліках [PERSON] міститься інформація негативного характеру щодо особи [PERSON] та висловлювання щодо особи [PERSON] не є оціночними судженнями, вони є фактичними твердженнями (т.3 арк.спр.112-117). Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" N 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). У суду не має підстав ставити під сумнів вищевказані докази, в т.ч. довідку МВС України 1260052 від 22.12.2015 р. про те, що позивач не притягався до кримінальної відповідальності. Суд також не приймає до уваги заперечення представника відповідача [PERSON] про те, що в промові останнього були лише критичні оціночні судження [PERSON] щодо перевірки діяльності [PERSON] та його статків, оскільки на підтвердження таких доводів представником відповідача [PERSON] не надано жодного доказу, та такі доводи спростовані наданими стороною позивача вищевказаними доказами. Таким чином, оцінюючи поширену відповідачами інформацію в прямому ефірі [INFO] р. о 20.20 - 20.25 год. в програмі «Телевізійна служба новин» у промові [PERSON] суд приходить до висновку, що вона є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права і принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Крім того, суд погоджується з доводами сторони позивача про те, що власником веб-сайту [Електронний ресурс. / Режим доступу: [INFO], на якій міститься російськомовна версія програми «Телевізійна служба новин» Телерадіокомпанії "Студія "1+1" за [INFO] р., та веб-сайту [Електронний ресурс. / Режим доступу:[INFO] на якому міститься україномовна версія програми «Телевізійна служба новин» Телерадіокомпанії "Студія "1+1" за [INFO] р., є саме відповідач ТОВ «ТРК «Студія 1+1», що підтверджується відомостями з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг (приналежність знаку «TSN» Товариству з обмеженою відповідальністю «ТРК "Студія "1+1"), листом ТОВ «Інтернет-Інвест» від 14.11.2016 р. про реєстрацію доменного імені (т.2 арк.спр.83-85, 128) та в зв'язку з цим не приймає до уваги заперечення в цій частині представника відповідача ТОВ ТРК «Студія 1+1», оскільки на спростування доказів сторони позивача відповідачем доказів не надано. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Визначаючи спосіб, у якій підлягає спростуванню вищевказана інформація, суд виходить з такого. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму ВСУ, відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із ч. 1 ст. 64 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширеної у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Відповідно до п.5 ст.6 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телеорганізації або автор (автори) програми та /чи передачі. Між тим, телеорганізація не несе відповідальність за інформацію, поширену особою під час прямого ефіру. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суд повинен брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь, заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права тощо (п. 3 постанови ВСУ). Пунктом 24 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" N 1 від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). При спростуванні відомостей по радіо чи телебаченню суд може вказати органу масової інформації, щоб резолютивна частина судового рішення була зачитана диктором у тій самій передачі або циклі передач і в той самий час - не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. Редагування органом масової інформації тексту судового рішення або коментар до нього не допускаються. Визначаючи спосіб, якій підлягає спростуванню вищевказана інформація, суд виходить з такого. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з вищевказаним позовом у встановлений законом строк під час, коли відповідач [PERSON] був ще головою Одеської ОДА, який звільнений з посади 09.11.2016 р. Указом Президента України [PERSON] від 26.07.2017 р. позбавлений громадянства України, може виїхати з країни, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 26.01.2017 р. стосовно нього, в межах кримінального провадження, яке розслідується Генеральною прокуратурою України, обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 05.02.2018 р. Дані обставини є загально відомими та, відповідно до ст.82 ч.3 ЦПК України, доказуванню не підлягають. В зв'язку з чим, суд вважає за можливим визначити для позивача, як спосіб захисту його порушеного права, в частині спростування недостовірної інформації саме через зобов'язання ТРК «Студія 1+1» оголосити вступну та резолютивну частини даного рішення суду у програмі ««Телевізійна служба новин» на телеканалі «1+1» не пізніше 1 місяця з дня набрання даним рішенням суду законної сили, та а не через зобов'язання. Такий спосіб захисту суд вважає не є виходом за межі заявлених позовних вимог, а є способом захисту, який відповідно до ст.5 ч.2 ЦПК України визначається судом. Крім того, суд вважає за необхідне, як спосіб захисту порушених прав позивача, зобов'язати відповідача ТОВ ТРК «Студія 1+1» видалити з російськомовної та україномовної версій веб-сайту «Телевізійної служби новин» Телерадіокомпанії "Студія "1+1" сюжет з [PERSON], який відбувся в прямому ефірі [INFO] р. в програмі «Телевізійна служба новин» не пізніше 1 місяця з дня набрання даним рішенням суду законної сили. Такий спосіб захисту суд вважає не є виходом за межі заявлених позовних вимог, а є способом захисту, який відповідно до ст.5 ч.2 ЦПК України визначається судом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають, з урахуванням способу захисту, підлягає частковому задоволенню, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1461,6 грн., тобто по 730,8 грн. з кожного відповідачів. На підставі викладеного, ст.ст.3, 28, 32, 34, 68 Конституції України, Конвенції про захист прав і основоположних свобод (1950 р.)ст.ст.15-16, 94, 201, 270, 271, 273, 275, 277, 297 ЦК України,ст.ст.1, 5, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 64 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263, 264-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, -

Outcome: partial