Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним. Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовують тим, що з документів ПАТ «ПриватБанк» вони дізналися, що їхня квартира перебуває в іпотеці. Відповідач [PERSON],який доводиться їм близьким родичем отримав кредит на суму 48 700 доларів 33 цента США (994382. 23 гривні) від відповідача ПАТ «ПриватБанк». Також був укладений договір іпотеки 31.07.2008 року, який ними та відповідачем [PERSON] був підписаний у приватного нотаріуса [PERSON] Відповідач [PERSON] пояснив їм, що вони підписують погодження на одержання ним кредиту, при цьому в кабінеті знаходилося чотири чоловіка, працівники банку та нотаріус. Позивачі нарікають на те, що ні працівники банку, ні нотаріус не пояснив їм, що при цьому їх квартира передається в іпотеку банку. Зазначають, що на договорі іпотеки відсутні всі підписи. Також позивачі [PERSON] та [PERSON] посилаються на похилий вік та на те, що відповідач [PERSON] перебуває в місцях позбавлення волі, за вироком суду у кримінальному провадженні №486/404/14-к, визнаний винним за ч.4.ст. 190 КК України, а саме, що він заволодів їхньою квартирою шляхом обману, а працівники ПАТ «ПриватБанк» сприяли йому в цьому. Позивачі посилаються на те, що в квартирі, яка перебуває в іпотеці банку зареєстровано сім чоловік (а.с. 24), серед них двоє пенсіонерів та дитина-інвалід. Позивачі пенсіонери посилаються на те, що вони виховують онука-інваліда, а в родині працює лише [PERSON], який проживає зі своєю родиною, який має малолітню дочку [PERSON] 2011 року народження. Позивачі посилаються на те, що вони не повинні розплачуватися за чужі помилки та борги відповідача [PERSON]. На їх думку, договір іпотеки був укладений неналежним чином та в шахрайський спосіб. Перед банком вони власне не мають ніяких боргів, так як їх було ошукано, тому просять суд визнати договір іпотеки зареєстрований за №3283 від 31.07.2008 року недійсним. У судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що вона має проблемного сина, який є відповідачем в данній справі, якого за її заявою було засуджено за шахрайство та який на данний час відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Пояснила, що її син в шахрайський спосіб звернувся з проханням до неї та до інших позивачів дати згоду на одержання ним кредиту, при цьому не пояснив їм, що їх квартира передається в іпотеку банку. Посилаєть на те, що працівники банку та нотаріус їй та іншим позивачам нічого не роз'яснили, а вони підписали договір не читаючи. Та за таких підстав вважає, що договір іпотеки є недійсним, про що просить суд ухвалити таке рішення. Позивач [PERSON] суду пояснив, що син його дружини, який є відповідачем у справі звернувся з проханням до нього та до інших позивачів, дати погодження на одержання кредиту, що вони і зробили. При цьому відповідач [PERSON] провів з ними інструктаж, щодо поведінки їх в банку та попрохав їх не задавати запитання, так як йому надають пріоритетність при наданні кредиту. Посилається на те, що працівники банку та нотаріус йому та іншим позивачам нічого не роз'яснили, а вони підписали договір не читаючи, довірившись відповідачеві [PERSON]. Позивач [PERSON] суду пояснив, що його брат [PERSON], який є відповідачем у справі звернувся з проханням до нього та до інших позивачів, дати погодження на одержання кредиту, що вони і зробили. При цьому його брат попрохав при оформлені кредиту не задавати запитання, так як йому надається кредит на пріоритетних умовах. Посилається на те, що працівники банку та нотаріус йому та іншим позивачам нічого не роз'яснили, а вони підписали договір не читаючи, довірившись відповідачеві, а дізналися про проблему із листів банку про заборгованість. Відповідач [PERSON], який є засуджений за вироком Южноукраїнського міського суду за ч. 4 ст. 190 КК України, та на час розгляду справи відбуває покарання у Диканівській ВК №12 Харківської області, допитувався у режимі відео конференції, позовні вимоги визнає та суду пояснив, що дійсно ввів в оману своїх рідних. Позовні вимоги визнав та просив суд їх задовольнити при цьому суду не назвав прізвища працівників банку, які допомагали йому в оформленні кредиту. Представник відповідача ПАТ «ПриватБанк» Решевський Р.А. в судовому засіданні 27.10.2014 року, позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що посилання позивачів на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.04.2014 року не може бути підставою для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки, банк в кримінальному провадженні не був стороною кримінального провадження та не визнавався органами досудового розслідування цивільним позивачем. Потерпілими в кримінальному провадженні були визнані позивачі. Після того, як їм стало відомо про вирок Южноукраїнського міського суду, банк його оскаржив до Апеляційного суду Миколаївської області та суддя Апеляційного суду Миколаївської області Чебан-Губарева Н.В. їм повернула апеляційну скаргу, так як матеріали кримінального провадження не містять цивільного позову банку. Представник відповідача не зміг пояснити чи оскаржувалася зазначена ухвала до Вищого спеціалізованого суду України та пояснив, що з вироком він не погоджується та просив суд надати час для з'ясування даних обставин, після чого в судове засідання більше не з'являвся. В судовому засіданні 06.02.2014 року представляв інтереси представник відповідача ПАТ «ПриватБанк» Виставний В.В., який суду пояснив, що з позовом та вироком суду не згодний. Вирок оскаржувався до Вищого спеціалізованого суду, але касаційну скаргу повернуто. При цьому надати докази того, не зміг. З правової позиції представника вбачається, що проти задоволення позову він заперечує та не згодний з вироком. Третя особа приватний нотаріус [PERSON], позовну заяву не визнала, та суду пояснила, що позивачами - іпотекодавцями для укладення договору іпотеки були надані всі необхідні документи, також їм було роз'яснено можливість звернення стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки. Жодних питань до договору у сторін не виникало, що підтверджується власноручним підписанням даного договору, при цьому надала докази. Вважає, що позивачі діють в інтересах сім'ї на що вказує їх версія про необізнаність, нерозуміння, не роз'яснення умов договору. Приватний нотаріус посилався на те, що мати звернулася з заявою до правоохоронних органів 04.01.2014 року, тобто після того, як її син уже відбував покарання за іншим вироком. За клопотанням нотаріуса допитувалася свідок [PERSON], колишня дружина відповідача [PERSON], яка суду пояснила, що вона була присутня при оформленні кредиту та надавала письмову згоду, також вона підтвердила факт перебування в приміщенні ПАТ «ПриватБанк» та в кабінеті нотаріуса, який на той час знаходився в тому ж приміщенні де й банк. Свідок пояснила, що вона залишила нотаріуса раніше всіх членів сім'ї так, як мала немовля. Свідок підтвердила підписи на погодженні, яке надавалося нотаріусом, при укладенні договору іпотеки. Із матеріалів справи вбачається, 31.07.2008 року банк в простій письмовій формі уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір №NKUCGA0000000032, за умовами якого, банк видав відповідачеві кошти в сумі 48 700 доларів 33 цента США (994382. 23 гривні). В той же день на забезпечення того ж договору, банк з відповідачем [PERSON] та з позивачами уклав іпотечний договір за яким, останні передали в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" нерухоме майно, що перебувало в їхній спільній частковій власності, а саме трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 70,4 квадратних метри, житловою площею 37,2 квадратних метри. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON] звернулася з заявою до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій свого сина 04.01.2014 року, тобто в той час коли [PERSON] уже відбував покарання за вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18.04.2013 року, менше року з моменту позбавлення волі та більше ніж через 5 років після укладення договору іпотеки. Відповідача [PERSON] засуджено Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, колегією суддів, за ч. 4 ст. 190 КК України, до 5 років позбавлення волі, на піставі ч.4. ст. 70 КК України, до 5 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Кримінальне провадження №486/1761/14-ц розглядалося на підставі ст.349 КПК України без дослідження доказів, щодо обставин, які не оспорювалися сторонами кримінального провадження, так як обвинувачений [PERSON] визнав себе винним у вчиненні вищезазначеного злочину. 03 вересня 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до осіб, які є позивачами в цій страві та до відповідача [PERSON], який на той час відбував покарання в місцях позбавлення волі. 22 вересня 2014 року рішенням колегії судів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області скасовано рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 липня 2014 року, яким у задоволені позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відмовлено про стягнення на квартиру передану в іпотеку та виселення з неї у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про мараторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» (а.с.60-65). В мотивувальній частині даного рішення Апеляційним судом зроблено висновок, що не можна вважати договір іпотеки нікчемним, оскільки за вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, такого висновку зробити не можна. В судовому засіданні судом оглядалося кримінальне провадження №486/1761/14-ц, з якого вбачається, що представник ПАТ КБ "ПриватБанк" Шулікіна А.В. зверталася до Апеляційного суду Миколаївської області з апеляційною скаргою на вирок суду, але на який не зрозуміло, за яким засуджено відповідача [PERSON] чи на вирок Червоногвардійського міського суду Львівської області у кримінальному проваджені №459/4718/13-к. 12 вересня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області повернено апеляційну скаргу, так як матеріали кримінального провадження не містять цивільного позову банку. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Узагальнюючи підстави для відмови у задоволенні позову, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивачів, оскільки, їх волевиявлення на укладення спірного договору було вільним, позивачами не доведено, що спірний договір був укладений внаслідок введення її відповідачем, працівниками банку та нотаріусом в оману. В свою чергу, приватним нотаріус [PERSON] у повному обсязі було надано інформацію позивачам стосовно умов іпотеки зазначених у договорі. Позивачі не мала претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчили свою згоду підписами. Отже, дії приватного нотаріуса не містять ознак нечесної нотаріальної дії. Посилання позивачів на те що вони є особами похилого віку та текст не прочитали, так як довіряли відповідачу [PERSON] та посилання позивача [PERSON], що довірився брату та підписав договір не прочитавши, суд не може взяти до уваги, оскільки підписувати договір позивачів ніхто не змушував, а позивачі які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власної волі, в належній формі його підписали. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, під помилкою, яка має істотне значення, цивільне законодавство розуміє помилку в характері (природі) правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Укладення спірного договору було вільним, позивачами не доведено, що спірний договір був укладений внаслідок введення їх відповідачем в особі ПАТ «ПриватБанк» та приватного нотаріуса [PERSON] в оману, щодо відповідача [PERSON], то він виступав іпотекодавцем, який також підписам договір іпотеки. Не можна вважати договір іпотеки нікчемним, оскільки, за вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, такого висновку зробити не можна.

Outcome: dismissed