Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідачів і просить суд визнати припиненним договір поруки № 286/25-651 від 20.08.2008 року укладений між ними. Позовні вимоги мотивуючи тим, що 20.08.2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»(правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 286/25-649, відповідно до умов якого передбачалась видача кредиту на споживчі цілі у розмірі 50000 доларів США, під 14 % річних. Виконання даного зобов'язання забезпечувалось договором поруки № 286/25-651 від 20.08.2008 року, який укладено між обома відповідачами і нею. З позовних матеріалів, які надіслані їй з ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03.09.2013 року по справі № 274/4716/13-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, їй стало відомо, що банк та позичальник уклали між собою 21.10.2008 року додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 20.08.2008 року, у зв'язку з чим відбулася зміна відсоткової ставки по кредиту до 14,5% річних. Про підвищення відсоткової ставки їй до даного моменту не було відомо, а тому згоди на такі зміни істотних умов договору поруки та збільшення розміру відповідальності вона не надавала, і будь-яких додаткових угод до договору поруки не укладала. У відкритому судовому засіданні позивачка [PERSON], та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача - ПАТ "Укрсоцбанк" [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності, в задоволенні позовних вимоги просить відмовити за спливом позовної давності. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги визнає. Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 20.08.2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», в особі Бердичівського відділення Житомирської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON], укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 286/25-649, відповідно до умов якого передбачалась видача кредиту на споживчі цілі у розмірі 50000 доларів США, під 14% річних(а.с. 5-17). Виконання даного зобов'язання забезпечувалось згідно договору поруки № 286/25-651 від 20.08.2008 року, який укладено між обома відповідачами і [PERSON]В.(а.с. 26-29). Банк та [PERSON] уклали між собою 21.10.2008 року додаткову угоду № 1 до кредитного Договору від 20.08.2008 року, у зв'язку з чим відбулась зміна відсоткової ставки по кредиту до 14,5% річних(а.с. 18). Доводи позивачки і її представника про те, що вона згоди на такі зміни істотних умов договору поруки та на збільшення розміру відповідальності не надавала, і будь-яких додаткових угод до договору поруки не укладала, на думку суду є обґрунтованими, оскільки підтверджуються зібраними і дослідженими в судовому засіданні доказами, а представником відповідача - ПАТ "Укрсоцбанк" доказів на їх спростування не надано. Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги», банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків встановлених законом. Таким чином передбачено, що змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, можливо тільки виключно за згодою сторін. Підставою для припинення поруки в розумінні ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов -внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін. Під змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища. Пунктом 6.2 договору поруки від 20.08.2008 року передбачено, що усі додатки, зміни та/або доповнення до цього договору мають бути вчинені в письмовій формі та підписані належним чином уповноваженими на те представниками сторін, з обов'язковим посиланням на цей договір і є невід'ємною складовою частиною даного договору. Пунктом 6.3 вказаного договору визначено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином у разі, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур"єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв"язку одержувача. Виходячи з вищезазначеного, боржник (поручитель) вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком дане повідомлення у письмовій формі надіслане йому рекомендованим листом, кур"єром, телеграфом або вручене особисто за зазначеною адресою сторони. Обов'язковою умовою припинення поруки за нормою ч. 1 ст. 559 ЦК України, має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку -поручителя). Так, у постанові Верховного Суду України від 05.06.2013 року у справі № 6-43 цс 13 зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Тобто випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. В судовому засіданні встановлено, що додатковою угодою, укладеною без згоди поручителя, були визначені інші умови виконання зобов'язань, що надало право кредитору застосувати збільшену процентну ставку за користування кредитом та з правом нарахувати пеню, внаслідок чого збільшилась відповідальність поручителя за основним зобов'язанням, а тому, на думку суду, правильним є висновок щодо припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. Відповідно до положень, передбачених статтями 256, 257 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні було встановлено, що Банком [PERSON] було направлено лист № 99-07/132 від 05.06.2009 року про погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 286/25-649 від 20.08.2008 року, в якому було зазначено про підвищення відсоткової ставки до 14, 5% річних(а.с. 49). Даний лист отриманий особисто [PERSON], про що свідчить поштове повідомлення від 10.06.2009 року(а.с. 53). Доводи позивачки і її представника про те, що вона особисто не отримувала даного листа, і що за результатами проведення додаткової почеркознавчої експертиз № 50/51/15-32 складено висновок про те, що рукописний запис на вказаному поштовому повідомленні, виконаний не [PERSON], а іншою особою, на думку суду, є безпідставними виходячи з наступного. У відповідності до п. 106 Правил надання послуг поштового зв'язку затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв'язку на підставі пред'явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Тобто у відповідності до чинного законодавства працівник поштового зв»язку зазначає на бланку повідомлення про вручення прізвище одержувача, а сам одержувач на повідомленні про вручення особисто не розписується. Даним нормативним актом передбачено виняток коли особа особисто ставить свій підпис та зазначає прізвище є бланки повідомлень про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Лише в цьому випадку одержувач розписується та зазначає прізвище. Також на думу суду є безпідставними доводи позивачки і її представника про те, що відсутність журналу обліку вручення поштової кореспонденції та відсутності інформації про вручення кореспонденції під підпис саме адресату, то факт вручення цієї кореспонденції з огляду на поштове повідомлення є лише припущенням зі сторони банку Доказом отримання даного листа-повідомлення банку, відповідно до умов діючого законодавства, є поштове повідомлення від 10.06.2009 року(а.с. 53). В той же час журнал обліку вручення рекомендованої кореспонденції(книга ф. 8) знищений, так як термін його зберігання передбачений чинним законодавством закінчився, що підверджується листом Житомирської дирекції "УДППЗ " Укрпошта" від 07.04.2016 року № 31 - 3/12-484( а.с. 10 т. 2). А тому суд вважає, що про порушення свого права позивачка дізналася отримавши 10.06.2009 року лист-повідомлення № 99-07/132 від 05.06.2009 року, а не в 2013 році, як вона зазначає в позовній заяві. Також позивачка і її представник не надали заяви про поновлення строків звернення до суду. З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачкою пропущено позовну давність. Як зазначалось вище, позовна давність розпочалась з 11.06.2009 року, і відповідно позивачка мала право звернутись до суду до 11.06.2012 року, а позивачка звернулася до суду 11.12.2013 року(а.с.2). В той же час представник відповідача - ПАТ "Укрсоцбанк" звернулася до суду з заявою про застосування позовної давності(а.с. 54). А тому суд вважає, що хоча право [PERSON] було порушено, однак позивачка звернулася за захистом свого порушеного права за межами позовної давності. У відповідності до вимог п.п. 3, 4\~ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed