Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними п.п.1.3.2 та п.7.3 Кредитного договору №BL2899 від 31.03.2008 року. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що 31.03.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступник ПАТ «Універсал Банк») укладено Кредитний договір №ВL2899, у відповідності до якого позивачка отримала кредит в розмірі 127800 дол. США із сплатою 11,50% річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 01.03.2028 року. У відповідності до п.п.1.3.2 Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року за користування кредитними коштами понад строк кредитування (або терміни погашення за Графіком погашення кредиту), встановлених цим Договором, процентна ставка встановлюється в розмірі 23% річних. Згідно п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. П.п.1.3.2 Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року встановлює сплату позивачем компенсації відповідачу в розмірі 100% від вартості послуги і перевищує межу встановлену законом. Оскільки така умова даного договору містить дискримінаційні, несправедливі умови та суперечить нормам ЗУ «Про захист прав споживачів», просить суд задовольнити позов, та, винести рішення, яким визнати несправедливим та недійсним п.п.1.3.2 Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк». Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги. Пояснив, при укладенні Кредитного договору були порушенні права [PERSON] як споживача фінансових послуг, а саме відповідач включив до тексту договору п.7.3 зміст і суть якого не відповідають імперативним вимогам ч.3 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». А тому, просив суд винести рішення, яким визнати несправедливим та недійсним п.п.1.3.2 Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк», а також визнати недійсним п.7.3. Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк». Представник відповідача Гук Є.М. в судове засідання не з'явився. Однак, надав суду письмові заперечення, в яких просить суд відмовити в задоволенні даного позову, так як такий заявлено безпідставно. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що в задоволенні даного позову слід відмовити з наступних підстав. Статтею 15 ЦПК встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 11 ЦПК України особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року[PERSON] отримала кредит у розмірі 127800 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,50 % на рік з кінцевим терміном повернення. ПАТ «Універсал Банк» свої зобов'язання по указаному кредитному договору виконав у повному обсязі, надавши Позивачу вищезазначені грошові кошти, про що свідчить підписаний клієнтом кредитний договір. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Принцип свободи договору є одним із загальних принципів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (ст.ст.6,627 ЦК України). Свобода договору - це, насамперед, свобода укладення договору і визначення його умов. З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Позивач посилаючись на ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" просить визнати недійсним та несправедливим п.п.1.3.2 Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 рокуу зв'язку з тим, що кредитором встановлено вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі користування кредитними коштами понад строк кредитування (або терміни погашення за Графіком погашення кредиту). Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Законодавець конкретизує, які саме умови кредитних договорів слід вважати несправедливим, однак до п.п.1.3.2 Кредитного договору умови ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не можна застосовувати оскільки в п. 4 ч.5 цієї статті на який посилається Позивач, зазначено саме встановлення дискримінаційних правил зміни відсоткової ставки, однак в даному випадку відсоткова ставка у розмірі 23% залишилась не змінною, оскільки була встановлена п.п.1.3.2 Кредитного договору при його укладені, як гарантія відшкодування збитків Банку уразі порушення умов Кредитного договору і Позичальник підписавши даний договір надав згоду на можливу зміну відсоткової ставки, тому вважати її дискримінаційною чи несправедливою є недоцільним. Згідно п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено положення щодо непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції). Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди позивачеві. Оспорюваний договір був укладений позивачем саме на викладених в ньому умовах, які його влаштували і заперечень не викликали, про що свідчить власноручний підпис позивача у цьому договорі. Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України - процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно кредитного договору сторони домовилися про зміну процентної ставки, у випадку неналежного виконання зобов'язань (п.п. 1.3.2. Кредитного договору), що не суперечить законодавству України. Згідно п.4. ст. 203 ЦК України для чинності правочину, необхідно, щоб він був вчинений у формі, встановленій п.3 ст. 208 ЦК України - правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі, між Банком (Відповідачем) та Позивачем було укладено кредитний договір - у письмовій формі. Пунктами якого передбачалося те, що сторони домовилися вважати, що уклавши Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов`язки за Договором, та що всі умови Договору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього. Однак, судом встановлено, що вимога позивача про визнання недійсним п.7.3 Кредитного договору №ВL2899 від 31.03.2008 року є необґрунтованою та також не підлягає задоволенню. З огляду на вищенаведене Позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, режим сплати, зміни та нарахування відсотків, нарахування та сплати пені, тобто одержав необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Що в свою чергу забезпечило для Позивача повну і доступну інформацію про наданий йому кредит. Таким чином, Позивач був належним чином проінформований про права і обов'язки, ознайомлений зі змістом договору, повідомлений про відповідальність, яка може настати у разі порушення зобов'язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим добровільно підписав даний Договір. Відповідно вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що слід відмовити [PERSON]. в задоволенні її позовних вимог.

Outcome: dismissed