Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.12.2013 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між ним та відповідачем 22.04.2011 року. Позовна заява обґрунтована тим, що 22 квітня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] строком на 10 років укладений договір оренди земельної ділянки, площею 10,43 га, яка розташована на території Василівської сільської ради Бобринецького району та належить позивачу на праві власності на підставі Державного акту на право власності від 13.11.2009 року. Зазначено, що договір оренди землі не містить всіх істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України "Про оренду землі", зокрема: об'єкту оренди, а саме кадастрового номеру земельної ділянки, орендної плати із зазначенням її розміру, умов збереження стану об'єкта оренди, та відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Вказуючи на те, що договір не відповідає вимогам ЗУ "Про оренду землі" щодо досягнення згоди між сторонами з усіх істотних умов, його дійсність є оспорюванню, позивач заперечує його дійсність, тому просить в судовому порядку визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні з підстав, викладених у позові. Зазначив, що відсутність істотних умов договору порушує право орендодавця як власника майна. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, вказавши, що за всіма істотними умовами договору досягнуто домовленостей, всі умови договору виконуються як орендодавцем, так і орендарем належним чином, в тому числі вчасно та у відповідному розмірі сплачується орендна плата, дотримуються умови щодо збереження земельної ділянки тощо. Підстав для визнання недійсним договору оренди не вбачає, оскільки жодним чином права орендодавця не порушуються, а за необхідності та пропозицією орендодавця може бути розглянуте питання змін та доповнень до договору. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані у справі докази, відзначає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 10,43 га, розташованої на території Василівської сільської ради Бобринецького району за № 347 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР № 017289 від 13.11.2009 року. 22 квітня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір оренди землі, за яким належна позивачу земельна ділянка передана на умовах оренди строком на 10 років в користування фізичній особі-підприємцю [PERSON]. Даний договір зареєстровано у в відділу Держкомзему Бобринецького району 08.11.2011 року за № 352088164000858. Правовідносини між сторонами регулюються Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", договором оренди. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 22.04.2011 року, що відповідає часу укладення договору) істотними умовами договору оренди землі були: - об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); - строк дії договору оренди; - орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; - умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; - умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; - існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; - визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; - умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою ст.15 Закону України "Про оренду землі" установлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін чи інших осіб, що беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. 25 грудня 2013 року у цивільній справі № 6-94 цс 13 Верховним Судом України викладена наступна правова позиція "Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІV «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав." Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги в позовній заяві та в судовому засіданні посилався лише на невідповідність договору вимогам Закону, однак жодним чином не обґрунтував та не довів, в чому саме порушено його право як орендодавця та власника. При цьому слід відмітити, що обов'язковість кадастрового номеру земельної ділянки як істотної умови договору на час його укладення Законом України "Про оренду землі" не визначалася. Розмір орендної плати договором визначений та становить 3 відсотки від грошової оцінки земельної ділянки, яка визначена у національній валюті. Спору щодо розміру, форми, строків отримання орендної плати у позивача немає. Умовою збереження стану об'єкта як істотної умови договору визначено дотримання умов договору (п.17). Також відмічається, що позивач, вказуючи на відсутність таких істотних умов договору як умов збереження стану об'єкта оренди, та умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не вносив пропозиції про їх визначення шляхом укладення додаткового договору чи внесення змін до договору. Таким чином, за результатами розгляду справи факту порушення прав орендодавця не встановлено, позивач посилається на формальне порушення закону, тому у суду немає правових підстав для задоволення позову. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed