Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства "Дніпротранскомплекс" Дніпровської міської ради, у якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13 червня 2019 року [PERSON] прийнята на посаду юрисконсульта в Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради згідно з Наказом від 12 червня 2019 року № 24-ДТКЛ «Про прийняття на роботу [PERSON] ". 10 лютого 2021 року рішенням Дніпровської міської ради № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів», пунктом 9.24 прийнято реорганізувати з припиненням як юридичної особи Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпродорсервіс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Міські причали» Дніпровської міської ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради, змінити найменування новоствореного комунального підприємства на Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та скоротити загальну чисельність працівників на 36 штатних одиниць. 23 лютого 2021 року Дніпровським міським головою прийнято Розпорядження № 75-р «Про створення комісії з припинення як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР». З 25 лютого 2021 року Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради знаходиться в стані припинення, запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 1002241270024041536, внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації. 17 лютого 2021 року фахівцем з кадрів надано позивачеві Попередження щодо майбутнього вивільнення. 3 22 січня 2021 року позивач знаходиться на обліку АЗПСМ 6КНП Новомосковський МЦ ПМСД з діагнозом вагітність. У лютому 2021 року [PERSON] повідомлено відповідача про вагітність, шляхом надання довідки від лікаря акушера-гінеколога [PERSON] , довідка надана головному бухгалтеру КП «Дніпротранскомплекс» [PERSON]. 30 квітня 2021 року позивач звільнена згідно з наказом про звільнення [PERSON] № 18-ДТКО у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи Комунального підприємства «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення відповідачем проведено остаточний розрахунок, видано копію наказу про звільнення та трудову книжку. Позивач вважає, що її звільнення відбулося з порушенням, відповідачем не було враховано заборону звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, відповідач не здійснив переведення на інше підприємство, вивільнив з посади у зв`язку з реорганізацією під час вагітності позивача, а отже вказані обставини свідчать про незаконність звільнення. У зв`язку з наведеним позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 129 грн. 72 коп. Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами подав відзив на позов, у якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив, що позивач була прийнята на роботу до відповідача на посаду юрисконсульта з 13 червня 2019 року. Рішенням Дніпровської міської ради від 10 лютого 2021 року № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів» (зі змінами) реорганізовано з припиненням як юридичної особи Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпродорсервіс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Міські причали» Дніпровської міської ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради, змінено найменування новоствореного комунального підприємства на Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та скорочено загальну кількість працівників на 36 штатних одиниць. У подальшому, на виконання Рішення відповідно до ст. 492 Кодексу законів про працю України в.о. директора КП «Дніпротранскомплекс» ДМР надано до ознайомлення попередження про наступне вивільнення працівника згідно з ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. 17 лютого 2021 року позивач підписав попередження про наступне вивільнення без будь-яких зауважень. Листом від 29 квітня 2021 року Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради повідомило про наявну можливість прийняти на роботу юрисконсульта з окладом 15300 грн. При ознайомленні з цим листом позивач відмовилась від надання згоди та написання заяви про прийняття на роботу до КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР, про що було складено відповідний акт. На підставі наказу № 18-ДТКО від 30 квітня 2021 року [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП з виплатою вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП та ознайомлено з ним позивача. Відповідач у своєму відзиві звертає увагу на те, що ніяких заперечень позивачем не надано ані щодо попередження про вивільнення, ані проти наказу про звільнення. Також, надання позивачем довідки від лікаря акушера-гінеколога про вагітність до КП «Дніпротранскомплекс» ДМР, не підтверджено жодним документом, ані підписом уповноваженої особи, ані відміткою канцелярії підприємства. Крім того, позицію відповідача щодо не повідомлення з боку позивача про вагітність підтверджує той факт, що будучи юридично обізнаною вимогам КЗпП позивач, ознайомившись з наказами № 17-ДТК від 12 лютого 2021 року, 18-ДТК від 15 лютого 2021 року, 18-ДТКО від 30 квітня 2021 року та попередженням від 17 лютого 2021 року про звільнення, не повідомила відповідача про свою вагітність, будь-яких зауважень до вказаних документів не надала. Розпорядженням міського голови від 23 лютого 2021 року № 75-р створено комісію з припинення як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР (код ЄДРПОУ 02655018) у складі Бобрової Н. А., Бочарової І. В. та Вохмяніної І. М. Відповідно до ст. 105 ЦК України з моменту призначення комісії з припинення юридичної особи до неї переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи, в тому числі і повноваження виступати в суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Комісія з припинення юридичної особи, або орган на який покладені відповідні функції здійснюють свої повноваження щодо управління справами юридичної особи відповідно до прийнятого рішення про припинення та на підставі законодавчо закріплених норм. На цей час [PERSON] є членом комісії з припинення (особисту заяву про складення повноважень члена комісії або відмови [PERSON] не надавала) та всі прийняті рішення щодо управління справами КП «Дніпротранскомплекс» ДМР, у тому числі і повноваження щодо звільнення працівників приймаються колегіально відповідно до норм чинного законодавства. Згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець у день звільнення зобов`язаний видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок з ним. У цей же день роботодавець також зобов`язаний видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. Звільнення оформлюється наказом керівника підприємства або іншим розпорядчим При звільненні за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі не менше середньомісячного заробітку. Також на вимогу працівника підприємство зобов`язане видати довідку про його роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Позивач 30 квітня 2021 року отримав розрахункові кошти та всі належні документи відповідно до положень ст.ст. 47, 40 КЗпП України. Щодо припинення юридичної особи. Рішенням Дніпровської міської ради від 10 лютого 2021 року № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів» (зі змінами) реорганізовано з припиненням як юридичної особи Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпродорсервіс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Міські причали» Дніпровської міської ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради, змінено найменування новоствореного комунального підприємства на Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та скорочено загальну кількість працівників на 36 штатних одиниць. В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 у справі № 753/16711/15-ц від 12.06.2017, у справі № 577/3997/15-ц від 20.07.2017, у справі № 638/4867/15-ц наголошено на тому, що право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань у ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України. Відповідно до вказаної норми, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Це означає, що власник або уповноважений ним орган може (а інколи змушений) змінювати чисельність або штат працівників шляхом скорочення. І скористатись таким правом він може будь-коли, оскільки законодавство про працю не встановлює щодо цього жодних часових обмежень. У постанові Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 645/4665/17 наголошено на тому, що скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Таким чином, підприємство, з урахуванням волі власника, виходячи з належного підприємству майна, вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, платний розклад і чисельність працівників. При цьому, як зазначено в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 390/2060/16-ц) при розгляді спору про поновлення працівника на роботі суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Лише власник або уповноважений ним орган має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис, визначати чисельність і штат працівників певної спеціальності та кваліфікації, зменшувати чи збільшувати чисельність посад, здійснювати звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації. Доводи Позивача щодо правонаступництва КП «Дніпротранскомплекс» ДМР та КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР не відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на те, що у відповідності до Рішення Дніпровської міської ради від 10 лютого 2021 року № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів», здійснюється приєднання шляхом передачі власником (територіальною громадою міста в особі Дніпровської міської ради) майна та основних засобів припиненої юридичної особи іншою юридичною особою яка утворена власником. Крім того згідно зі статутом КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР (Розділ 1) відсутні посилання на те, що він є правонаступником КП «Дніпротранскомплекс» ДМР та інших комунальних підприємств, майно яких було передано, а юридичні особи припинені. Щодо поновлення на роботі. Право на працю регламентовано ст. 43 Конституції України, гарантії вивільнених працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі переважне право на залишення на роботі, прописане ст. 42 КЗпП України, порядок вивільнення працівників визначений ст. 49-2 КЗпП України, при цьому гарантовані Конституцією та КЗпП України права особи не можуть «нівелюватися» ні обставинами, ні посадовими особами за будь-яких обставин. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Наказом в.о. директора КП «Дніпротранскомплекс» ДМР № 17-ДТК від 12 лютого 2021 року було ознайомлено під особистий підпис працівників підприємства з рішенням Дніпровської міської ради від 10.02.2021 № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів». Того ж дня позивача ознайомлено з наказом, про що свідчить підпис [PERSON] на аркуші ознайомлення. Наказом в.о. директора КП «Дніпротранскомплекс» ДМР № 18-ДТК від 15 лютого 2021 року доручено провідному фахівцю підготувати письмові попередження про наступне вивільнення. 17 лютого 2021 року позивача було ознайомлено з попередженням, про що свідчить підпис [PERSON] . На підприємстві немає первинної профспілкової організації, а тому для розірвання трудового договору з позивачем згода виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) не була необхідною. 01 квітня 2021 року позивачем надано лист непрацездатності серія АДЮ № 424336, в якому зазначено діагноз - ГРЗ. Ніяких інших довідок, листів тощо з зазначенням діагнозу - вагітна, від [PERSON] до КП «Транскомплекс» ДМР не надходило. Надана позивачем копія довідки за місцем вимоги, виданої АЗПСМ № 6, не є належним та допустимим доказом обізнаності відповідача щодо її вагітності з тих підстав, що довідка видана без номеру та дати, коли саме вона видана позивачеві, немає доказів отримання її відповідачем. 29 квітня 2021 року КП «Дніпротранскомплекс» ДМР було отримано лист 23/3 від КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР щодо наявної можливості прийняти на роботу юрисконсульта з окладом 15300 грн. Позивачеві було запропоновано надати згоду на займання відповідної посади. [PERSON] відмовилась від запропонованої посади, про що було складено відповідний акт та вимагала її звільнити, у зв`язку зі скороченням та виплатити всі належні компенсаційні кошти. За наказом № 18-ДТК0 від 30 квітня 2021 року [PERSON] була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить особистий підпис, отримала вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України, отримала трудову книжку та копію зазначеного наказу. Відповідач у повному обсязі виконав всі вимоги законодавства, що регулюють вивільнення працівника, а саме: попередження працівника про наступне вивільнення; інформування місцевого центру зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників; пропонування переведення на іншу роботу; звільнення працівника. Щодо стягнення середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу. На виконання ст. 44 КЗпП [PERSON] у день звільнення виплатити вихідну допомогу у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, тобто з урахуванням звільнення 30 квітня 2021 року за травень 2021 заробітна плата виплачена у повному обсязі. У цій справі позивач має довести, коли саме було доведено до відповідача факт її вагітності, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності. 3 урахуванням того, що позивач був повідомлений про своє вивільнення ще 17 лютого 2021 року, на цей час є членом комісії з припинення КП "Дніпротранскомплекс» ДМР (тобто приймає участь у прийнятті будь-яких рішень, наказів тощо) та не вжила жодного заходу щодо повідомлення відповідача про свою вагітність, не заперечувала жодним чином щодо свого звільнення при ознайомленні з попередженням та оскаржуваним наказом, відмовилась від наданої пропозиції щодо займання посади юрисконсульта на КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР з окладом аналогічним з тим, що був та отримала всі компенсаційні виплати при звільненні, у зв`язку зі скороченням штату, підтверджує намір позивача отримати неправомірну вигоду у вигляді компенсаційних коштів, виплат за час вимушеного прогулу та створити фіктивні умови щодо незаконного звільнення. Позивач подала відповідь на відзив, у якій зазначила. Щодо попередження про наступне вивільнення та наказу про звільнення. 17 лютого 2021 року фахівцем з кадрів надано позивачеві Попередження щодо майбутнього вивільнення. У попередженні позивачеві не запропоновано жодної посади. Відсутні в матеріалах справи і докази того, що відповідачем вирішувалося питання про те, хто з працівників підприємства має переважне право на залишення на роботі та врахував відповідач заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Відсутні докази того, що відповідачем вирішувалося питання про те, хто з працівників реорганізованого підприємства має переважне право на залишення на роботі. Норми ст. 492 КЗпП вимагають від роботодавця одночасно з попередженням про вивільнення пропонувати працівникам іншу роботу. 19 квітня 2021 року закінчився перебіг строку попередження про вивільнення та станом на 30 квітня 2021 року у КП «Дніпротранскомплекс» інформація була відсутня щодо подальшого переведення працівників, а саме: штат, кількість, найменування посад, посадові оклади, дата переведення, істотні умови праці працівникам підприємства, що реорганізується та чи відбудеться скорочення, адже до відома працівників зазначена інформація не доведена. Оскільки на позивача поширюються не загальні вимоги щодо працевлаштування, встановлені для всіх працівників, а спеціальні (більш вищі) гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення таких осіб, як позивач, звільнення позивача відбулося з порушенням певних вимог трудового законодавства України. Щодо Листа від 29 квітня 2021 року від Комунального підприємства «Транспортної інфраструктури міста» про прийняття на роботу та акта про відмову у наданні згоди переведення працівника на іншу роботу. Позивач зазначає, що відповідачем не надані суду підтвердження того, що позивач взагалі знала про існування цього листа, відсутній підпис про ознайомлення, відсутня дата переведення (прийняття), без присутності позивача складено акт про відмову від переведення та відсутній підпис про його ознайомлення, відсутні докази направлення листа із пропозицією повідомити підприємство про прийняте рішення стосовно згоди чи незгоди переведення, відсутні у відповідача будь-які пояснення за підписом позивача, відсутня інформація про час складання акту, відсутня інформація з електронної системи документообігу КП «Дніпротранскомплекс» про час реєстрації Листа, також звільнення проведено о 09:10 30.04.2021 р., підготовка звільнення здійснено 29.04.2021 р., наявні докази підготовки звільнення позивача заздалегідь, адже переводити або приймати на посаду юрисконсульта в КП «Транспортна інфраструктура міста» відповідач не мав наміру, розрахунок вихідної допомоги проведено передчасно до дати звільнення, а тому Лист та Акт про відмову від переведення складено вже після звільнення позивача. Щодо відсутності у КП «Дніпротранскомплекс» жодного документу на підтвердження стану про вагітність позивача. Роботодавець заздалегідь був обізнаний про вагітність позивача, яка повідомляла та надавала довідку про вагітність головному бухгалтеру КП «Дніпротранскомплекс» Бочаровій І.В., яка згідно з посадовою інструкцією здійснювала контроль ведення кадрового діловодства, крім того позивач завчасно попереджала про дату декретної відпустки голову комісії з припинення як юридичної особи [PERSON] та в.о. директора КП «Дніпротранскомплекс» Шаповалова В. І., на день звільнення позивач перебувала на шостому місяці вагітності. Довідка про вагітність, що надавалась головному бухгалтеру КП «Дніпротранскомплекс» [PERSON]., складена у довільній формі, підписана лікарем та скріплена печатками. Довідка складалась для роботодавця на 14 тижні вагітності не є підставою для призначення та виплат з вагітністю та пологами жінки. Незаконність цієї довідки відповідачем не встановлювалась в судовому порядку. Доказ є належним, адже містить інформацію щодо предмета доказування. Перебіг вагітності проходить без ускладнень, а тому листок непрацездатності з діагнозом ГРЗ - наявний лише один. Довідка, про яку зазначив у своєму відзиві відповідач, видається за встановленою формою на 30 тижні вагітності. Однак за 1 місяць до пред`явлення цієї довідки позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 18 березня 2021 року о 08:40 (робочий день - четвер) позивач перебувала на черговій явці до лікаря-гінеколога, Голову комісії з припинення Боброву Н. А. повідомлено заздалегідь про відсутність на робочому місці та причини такої відсутності. Робочий день в КП «Дніпротранскомплекс» розпочинається о 08:30 згідно з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, Голові комісії з припинення було відомо про вагітність позивача. 20 квітня 2021 року о 08:40 (робочий день - вівторок) позивач перебувала на черговій явці до лікаря-гінеколога, Голову комісії з припинення Боброву Н. А. повідомлено заздалегідь про відсутність позивача на робочому місці та причини такої відсутності. Робочий день у КП «Дніпротранскомплекс» розпочинається о 08:30. Що стосується тверджень відповідача про відсутність довідок та необізнаність про вагітність позивача, слід зазначити, що для застосування частини третьої статті 184 КЗпІІ України закон передбачає наявність стану вагітності саме на час звільнення особи і застосування цієї норми не ставиться в залежність від своєчасного повідомлення працівником власника або уповноваженого ним органу про вагітність. Постанова Верховного суду у справі № 487/8351/19 від 05.08.2021 р., Постанова Верховного Суду у справі №640/11441/17 від 21 жовтня 2020 р. Наявність вагітності на день звільнення працівниці за ініціативою власника або уповноваженого ним органу при відсутності ліквідації підприємства, установи, організації є безумовною підставою для поновлення звільненої особи на раніше займаній посаді. Крім того, норми трудового законодавства не передбачають обов`язку працівника повідомляти про свій стан вагітності, у тому числі й на момент ознайомлення з наказом про звільнення, але не вказують, що невиконання цієї умови є підставою для відмови у позові про поновлення на роботі, вирішення колізій у законодавстві повинно завжди тлумачитися, на користь особи, яка звернулася за захистом свого права, що узгоджується із висновком Європейського суду з прав людини, викладеному у рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та № 37943/06. Позиція викладена в Постанові Верховного суду у справі № 752/5794/18 від 03.07.2019. Наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України. Такий висновок, зокрема, викладено в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року в справі № 561/171/17-ц (провадження № 61-28358св18), Постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 505/3097/17-ц. Відповідно до положень пункту 2 статті 8 Європейської соціальної хартії, вчиненої 03 травня 1996 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-У та відповідно до якого Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими названі статті та пункти частини II Хартії, незаконним вважається звільнення роботодавцем жінки в період її вагітності або відсутності на роботі у зв`язку з відпусткою, або в період після її повернення на роботу, установлений національним законодавством (Постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 р. у справі № 505/3097/17-ц). На день звільнення Позивач перебувала у стані вагітності 25 тижнів (6 місяців), що підтверджується даними обмінної карти № 25. Відповідно до вищезазначеного, спростовується ствердження відповідача щодо необізнаності про стан вагітності позивача, тим самим відповідач намагається ввести суд в оману. Неправомірними діями відповідача були порушені трудові права позивача, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Доводи відповідача щодо необізнаності, відсутності доказів, ствердження, що позивач не вжила жодного заходу стосовно повідомлення відповідача про свою вагітність є необгрунтованими та безпідставними. Щодо перебування на час незаконного звільнення членом комісії з припинення. З`ясування відповідачем цих обставин, не мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню сторонами. Відповідач виходить за межі предмету доказування, з`ясовує ті обставини, які не відносяться до змісту вимог, як наслідок може призвести до порушення принципу законності та невиправданого затягування розгляду справи. Щодо ствердження відповідача про отримання позивачем неправомірної вигоди у вигляді компенсаційних коштів, виплат за час вимушеного прогулу та створення умов щодо незаконного звільнення. Позивач зазначає, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі передбачена законодавством, а інших будь-яких компенсаційних виплат нею не заявляється. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін і відкрито провадження у справі, цією ж ухвалою сторонам було установлено строки для подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив на позовну заяву. Дослідивши наявні письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи зі встановлених обставин. Як установлено ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ч. 1 ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом установлено, що [PERSON] з 13 червня 2019 року працювала на посаді юрисконсульта у КП "Дніпротранскомплекс" Дніпровської міської ради. 10 лютого 2021 року рішенням Дніпровської міської ради № 6/3 «Про затвердження структури виконавчих органів Дніпровської міської ради, загальної чисельності працівників Дніпровської міської ради та її виконавчих органів», пунктом 9.24 прийнято реорганізувати з припиненням як юридичної особи Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Дніпродорсервіс» Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Міські причали» Дніпровської міської ради шляхом приєднання до Комунального підприємства «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради, змінити найменування новоствореного комунального підприємства на Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та скоротити загальну чисельність працівників на 36 штатних одиниць. 23 лютого 2021 року Дніпровським міським головою прийнято Розпорядження № 75-р «Про створення комісії з припинення як юридичної особи КП «Дніпротранскомплекс» ДМР». З 25 лютого 2021 року і на день розгляду цієї справи в суді Комунальне підприємство «Дніпротранскомплекс» Дніпровської міської ради знаходиться в стані припинення, внесено рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації. 17 лютого 2021 року відповідачем надано позивачеві Попередження щодо майбутнього вивільнення у зв`язку з реорганізацією КП "Дніпротранскомплекс" шляхом приєднання до Комунального підприємства "Міськавтопарк" Дніпровської міської ради. 3 22 січня 2021 року позивач знаходилась на обліку в АЗПСМ 6 КНП Новомосковський МЦ ПМСД з діагнозом: вагітність. 30 квітня 2021 року позивача звільнено згідно з наказом про звільнення [PERSON] № 18-ДТКО, у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи Комунального підприємства «Дніпротранскомплекс» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У день звільнення з відповідачем проведено остаточний розрахунок, видано копію наказу про звільнення та трудову книжку. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною третьою статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Зазначена норма чітко встановлює гарантію для перелічених у ній категорій працівників у вигляді заборони їх звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, за виключенням випадку ліквідації підприємства, коли допускається таке звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року (справа № 820/11570/15, провадження № К/9901/6679/18). Суд вважає повністю обґрунтованими позовні вимоги щодо поновлення на роботі та визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, оскільки позивач, яка на час попередження її про вивільнення та звільнення із займаної посади була вагітна, підпадає під зазначену категорію працівників, і в ситуації, коли не було ліквідації підприємства, її не можна було звільняти з ініціативи адміністрації (за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією з припиненням як юридичної особи Комунального підприємства "Дніпротранскомплекс"). У цьому випадку виконання роботодавцем обов`язку щодо працевлаштування позивача (пропозиція вакантної посади юрисконсульта КП "Транспортна інфраструктура міста" ДМР) не має правового значення для вирішення питання щодо законності її звільнення, оскільки на неї поширюються не загальні вимоги щодо працевлаштування, встановлені для всіх працівників частиною другою статті 40, частиною третьою статті 492 КЗпП України, а спеціальні (більш вищі) гарантії, визначені статтею 184 КЗпП України щодо неможливості звільнення таких осіб, як позивач, зокрема, у зв`язку із реорганізацією підприємства з припиненням як юридичної особи. З наведених міркувань суд відхиляє як такі, що не мають правового значення, доводи відповідача про законність проведеного звільнення позивача у зв`язку з виконанням ним вимог трудового законодавства щодо пропонування переведення на іншу роботу. Посилання відповідача на неповідомлення позивачем про її вагітність, а також те, що йому не було відомо про це, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову в силу наведених вище обставин, а саме заборони звільнення певних категорій осіб, передбачених ст. 184 КЗпП України. Крім того, відповідач за встановлених обставин не позбавлений можливості самостійно скасувати наказ про звільнення позивача після отримання відомостей про її вагітність. Інші аргументи відзиву на позов суд відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, - при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі- Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача)встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 5 розділу IV Порядку (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача), нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. На виконання ухвали суду від 27 травня 2021 року про зобов`язання відповідача надати суду оригінали довідок про середньомісячний та середньоденний заробіток [PERSON] за час її роботи у КП "Дніпротранскомплекс" Дніпровської міської ради, відповідачем надана суду довідка, у якій зазначена інформація про середньоденний заробіток позивача у розмірі 746,20 грн. При цьому зазначено, що його розрахунок виконано діленням загального доходу за весь період роботи на кількість календарних днів у періоді, не враховуючи винятки та правила Порядку № 100 та № 1266, що регламентують розрахунок середнього заробітку для різних випадків. Таким чином, зазначений розмір середньоденного заробітку позивача, вказаний відповідачем у наданій ним суду довідці, не може бути прийнятий судом для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем на підтвердження її середньоденного заробітку в розмірі 1 294,98 грн. наданий "розрахунок при звільненні № 00000000006 от 29.04.2021". Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не спростований розмір середньоденного заробітку, вказаний позивачем, суд під час проведення розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, виходить з його розміру, вказаного позивачем. Час вимушеного прогулу [PERSON] з дня звільнення 30 квітня 2021 року її з займаної посади і до 25 травня 2021 року включно (в межах пред`явлених позовних вимог, що відповідатиме положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України) склав 14 робочих днів. Розрахунок середнього заробітку позивача [PERSON] за час вимушеного прогулу складає: 1294,98 грн. х 14 днів = 18 129 грн. 72 коп., які підлягають стягнення на її користь з відповідача. Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах заявлених позовних вимог, а не до дня ухвалення рішення у справі, суд виходить з того, що за повідомленими позивачем даними передбачуваний термін її декретної відпустки - 01 червня 2021 року. Інших відомостей щодо працездатності позивача з 25 травня 2021 року ані позивачем, ані відповідачем суду надано не було. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved