Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ "Дакорт", в якому з урахуванням уточнень просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 8996,58 грн., моральну шкоду у розмірі 1000грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 500грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працювала на ТОВ "Дакорт". 08.08.2014 року її звільнено з займаної посади за власним бажанням, однак остаточний розрахунок у день звільнення не проведено. Заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає 2032,88грн., не погашена до теперішнього часу. В зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні позивачем на підставі ст. 117 КЗпП України пред'явлено до стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 09.08.2014 року по 30.10.2014 року у сумі 6963,70грн. Крім того, зазначає, що бездіяльністю відповідача їй завдано моральної шкоди, яку оцінено у 1000грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, зазначає, що 31.10.2014 року позивач з'явилась до ТОВ "Дакорт" для отримання заробітної плати, однак отримати її не змогла. ТОВ "Дакорт" подано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що на час працевлаштування [PERSON] юридична адреса підприємства визначена у АР Крим, м. Сімферополь, вул. Героїв Сталінграда, 1а, а тому саме за вказаною адресою зберігалися трудові книжки працівників. В зв'язку з неможливістю вивезти з АРК документи особистого характеру, у день звільнення позивачеві трудова книжка видана не була. 27.08.2014 року позивача листом повідомлено про необхідність отримання трудової книжки у м. Харкові. Остаточний розрахунок у день звільнення з позивачем проведено не було, оскільки нею не оформлено обхідний лист. Вина ТОВ "Дакорт" у заподіянні позивачеві моральної шкоди відсутня, а тому немає підстав для її стягнення. У судовому засіданні представник відповідача Торопцев Д.В. додатково пояснив, що визнає позовні вимоги в частині стягнення остаточного розрахунку у розмірі 2032,88грн. за вирахуванням податків, що до виплати складає 1742,50грн. Виплачено зазначені кошти не було, оскільки [PERSON] не оформила обхідний лист, підприємству відомо про наявність у позивача зарплатної картки, однак остаточний розрахунок на підприємстві здійснюється саме в касі ТОВ "Дакорт". Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 07.04.2014 року [PERSON] прийнято на посаду логіста ТОВ "Дакорт". З копії трудової книжки вбачається, що 08.08.2014 року [PERSON] звільнено з ТОВ "Дакорт" за власним бажанням. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, остаточний розрахунок при звільненні 08.08.2014 року відповідачем проведено не було, заборгованість відповідача по заробітній платі перед [PERSON] складає 2032,88 грн. Приписами ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства, не провів остаточного розрахунку із позивачем під час його звільнення та не виплатив [PERSON] нараховану заробітну плату, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі, 2032,88 грн. При цьому заробітна плата стягується у нарахованому розмірі, оскільки справляння й сплата прибуткового податку, інших обов'язкових платежів з громадян, є обов'язком роботодавця та працівника. Відносно доводів відповідача про те, що в останній день позивач не працювала та після звільнення не пред'являла вимог про виплату їй заробітної плати, суд зазначає наступне. Як вбачається з табелю обліку робочого часу на ТОВ "Дакорт" за серпень 2014 року, 08.08.2014 року (день звільнення) позивач перебувала на роботі, в порушення приписів ст. 60 ЦПК України належних та допустимих доказів її відсутності на робочому місці у зазначений день відповідач не надав. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у ПАТ КБ "ПриватБанк" позивачем відкрито рахунок № [NUMBER] для зарахування заробітної плати, у травні, червні та липні 2014 року заробітна плата ТОВ "Дакорт" перераховувалась саме на вказану зарплатну картку, а тому відповідач не був позбавлений можливості у день звільнення провести з позивачем остаточний розрахунок. Натомість, незважаючи на часткове визнання вимог про виплату заробітної плати, і протягом розгляду справи заробітна плата позивачеві не виплачена. Крім того, з пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що 17.09.2014 року [PERSON] з'являлась до ТОВ "Дакорт" для отримання трудової книжки, однак зазначеного дня остаточний розрахунок з нею проведено не було. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив, що позивач позичила у нього грошові кошти та протягом тривалого часу не віддає їх, посилаючись на невиплату заробітної плати. 31.10.2014 року разом з позивачем вони з'явились до офісу, в якому, за поясненнями позивача, розташовується ТОВ "Дакорт", для отримання нею заробітної плати, однак двері офісу ніхто не відчинив, про що ними складено відповідний акт. Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій стат ті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, органі зацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає пе редбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України у постанові від 21.11.2011 року зазначив, що, установивши під час розгляду справи про стягнення се реднього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи доведеність в межах даної справи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать їй від ТОВ "Дакорт", суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ "Дакорт" на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд враховує, що трудова книжка видана [PERSON] тільки 17.09.2014 року, згідно відмітки відділення зв'язку на конверті лист від 27.08.2014 року про необхідність явки для отримання трудової книжки направлено ТОВ "Дакорт" на адресу позивача лише 10.09.2014 року. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), зазначений Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. З урахуванням аналізу положень п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Враховуючи, що позивача звільнено 08.08.2014 року, при розрахунку середнього заробітку повинна бути врахована сума отриманого нею доходу за червень, липень 2014 року. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи, заробітна плата позивача за червень 2014 року склала 1625грн., за липень 2014 року - 1059,78грн. За вказаний період позивачем відпрацьовано 32 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача склала 83,90грн. ((1625грн. + 1059,78грн.)/32дні). Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунки норм тривалості робочого часу на 2014 рік" кількість робочого часу, який позивач повинна була відпрацювати за період з 09.08.2014 року по 30.10.2014року складає 58днів. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 09.08.2014 року по 30.10.2014 року в розмірі 4866,20 грн. (83,90грн.*58днів) У відповідності до роз'яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння й сплата прибуткового податку, інших обов'язкових платежів з громадян, є обов'язком роботодавця та працівника. Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1000грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому позивачем при розгляді справи не доведено розмір шкоди, наявність причинного зв'язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди, а тому позовні вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, сума судового збору у розмірі 243,60грн. підлягає стягненню з ТОВ "Дакорт" на користь держави. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, серед іншого, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визнається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в обґрунтування понесення витрат з оплати правової допомоги до позовної заяви надано копію квитанції до прибуткового касового ордера від 04.09.2014року та розрахунок вартості правової допомоги. При цьому, з наданих суду документів не вбачається, що надані позивачу юридичні послуги пов'язані з розглядом цієї конкретної цивільної справи, позивачем не надано обґрунтування цих витрат, а тому у суду немає підстав вважати витрати, пов'язані з оплатою позивачем правових послуг, судовими витратами позивача, пов'язаними з розглядом цієї цивільної справи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача витрат по оплаті послуг на правову допомогу у розмірі 500 грн.

Outcome: partial