Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, яким просили суд: скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: 4810136900:02:019:0004, площею 0,0863 га, що розташована по [ADDRESS] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1877908148101, номер запису про право власності: 32503708; визначити за [PERSON] розмір частки земельної ділянки у спільній частковій власності у розмірі 21/100; визначити за [PERSON] розмір частки земельної ділянки у спільній частковій власності у розмірі 79/100; провести державну реєстрацію набуття речових прав [PERSON] на 21/100 частки та [PERSON] на 79/100 частки земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Мотивуючи свої вимоги тим, що 28 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу частки житлового будинку [ADDRESS] та договір купівлі - продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до умов зазначених договорів подружжя [PERSON] придбало в рівних частках (по 1/2 кожний) частину житлового будинку у розмірі 21/100 частки та 356 кв. м. земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Однак державний акт на земельну ділянку виготовити не встигли. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2017 року, за [PERSON] визнано право власності на 21/200 частку житлового будинку [ADDRESS] та право власності на земельну ділянку, площею 356 кв. м., надану для обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Однак, право власності на земельну ділянку площею 356 кв. м. до теперішнього часу залишається не зареєстрованим. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2018 року за [PERSON] визнано право власності на 79/100 часток житлового будинку на 507 кв. м. земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . 23 липня 2019 року державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг ММР сформовано та видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на імя [PERSON] , де зазначено, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 4810136900 :02:019:0004, площею 0,0863 га, що розташована по [ADDRESS] зареєстровано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2018 року. На теперішній час позивачі не мають можливості зареєструвати своє право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь- якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що раніше житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом першої Миколаївської державної нотаріальної контори від 23.12.1982 року, зареєстровано в КП ММБТІ 26.01.1983 року та записано в реєстрову книгу за номером 14849. Відповідно до договору купівлі - продажу частки житлового будинку від 28.07.2005 року [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] 21/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ. А (дві житлові кімнати 1-5, 1-6, житловою площею 19,1 кв. м., кухні 1-4, 1/3 частки огорожі № 4). Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.07.2005 року [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] 0,0863 га земельної ділянки розміром 356 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю IV-МК № 026555, відповідно до якого [PERSON] передано у власність 0,0863 га за адресою [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 липня 2017 року розділено нерухоме майно, а саме - 21/100 частку житлового будинку літ. 1, яка складається з двох житлових кімнат 1-5; 1-6, жилою площею 19,1 кв. м., кухні 1-4 площею 8,7 кв. м., 1/3 частки огорожі № 4 , що розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 356 кв. м., надану для обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , які набуті [PERSON] та [PERSON] за період перебування у шлюбі. Припинено право власності [PERSON] на 21/200 частку житлового будинку літ. 1, яка складається з Ѕ частини: двох житлових кімнат 1-5; 1-6, жилою площею 19,1 кв. м., кухні 1-4 площею 8,7 кв. м., 1/3 частки огорожі № 4 , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 21/200 частку житлового будинку літ. 1, яка складається з Ѕ частини: двох житлових кімнат 1-5; 1-6, жилою площею 19,1 кв. м., кухні 1-4 площею 8,7 кв. м., 1/3 частки огорожі № 4 , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 356 кв. м., надану для обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості її частки у спільному майні подружжя - в розмірі 22 000 грн. 00 коп. (двадцять дві тисячі грн.). Отже, [PERSON] належить на праві власності 21/100 частки житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] та земельна ділянка площею 356 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2018 року, визнано за [PERSON] право власності на 79/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 507 кв. м., кадастровий номер 4810136900:02:019:0004, розташованої за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2019 року, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 4810136900:02:019:0004, площею 0,0863 га, що розташована по [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2018 року. Вищевказану державну реєстрацію здійснено державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Чекановським С.І. на підставі заяви [PERSON] від 17.07.2019 року за реєстраційним номером 35038720. Відповідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої та сьомої статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вищевказані положення також кореспондуються із положеннями статті 78 ЗК України, згідно якої право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ст.87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: при добровільному об`єднанні власниками належних їм земельних ділянок; при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду. Судом встановлено, що право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить: [PERSON] - 356 кв. м. на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 28.07.2005 року та на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.07.2017 року; [PERSON] - 507 кв. м . на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва віл 15.11.2018 року. Позивачі зазначають, що державним реєстратором при внесенні відомостей про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме, на земельну ділянку яка розташована за адресою: [ADDRESS] , допущено помилку, яка впливає на права третіх осіб. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. №1952-IV, який спрямований на забезпечення визнання та захист державою таких прав. Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначає Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 р. №1127 (далі - Порядок №1127). Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з вимогами частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі допущення технічної помилки (граматичної, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися. У разі якщо допущена технічна помилка впливає на права третіх осіб, така помилка виправляється державним реєстратором виключно на підставі судового рішення. Вказаною нормою закріплено, що скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 38 Постанови КМУ від 26.10.2011 р. № 1141 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (в редакції, яка діяла на час здійснення реєстраційних дій) передбачено, що державний реєстратор вносить зміни до записів Державного реєстру прав у разі допущення технічної помилки; зміни відомостей про нерухоме майно, право власності та суб`єкта цього права, інші речові права та суб`єкта цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта цих прав, що містяться у Державному реєстрі прав, які не пов`язані з проведенням державної реєстрації прав. В п. 2.5 Наказу № 3502/5 зазначено, що для внесення змін до записів Державного реєстру прав у зв`язку зі зміною відомостей про нерухоме майно, право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права, інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження прав на нерухоме майно та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, що містяться у Державному реєстрі прав, які не пов`язані з проведенням державної реєстрації прав, заявник подає документ, що є підставою для зміни відомостей, копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу, та документ про внесення плати за внесення змін до запису Державного реєстру прав. Відповідно до п. п. 2.9, 2.10 Наказу № 3502/5, під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор перевіряє наявність підстав для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав. За результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав або рішення щодо відмови у внесенні змін до записів, відмови у внесенні записів про скасування державної реєстрації прав, відмови у скасуванні записів Державного реєстру прав. Отже, прямим обов`язком реєстратора прав на нерухоме майно є перевірка наявності підстав для проведення змін, які вносяться до реєстру та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial