Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила ухвалити рішення про відновлення спільної межі між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] ) відповідно до земельно-кадастрової документації; зобов`язати відповідачів відновити зруйновану огорожу на межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] шляхом встановлення бетонних стовпів висотою 1,85 м та сітки рабиці та демонтувати фундамент гаражу побудований відповідачами на межі земельних ділянок. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником земельної ділянки [ADDRESS] яка має суміжну межу [ADDRESS] [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , до неї власником був її батько [PERSON] , який проживає разом з нею за вказаною адресою. Відповідно до технічної документації на земельну ділянку [ADDRESS] спільна межа між земельними ділянками розташована на відстані 1 метр від приналежної їй літньої кухні літер Б , котельної ліер К , погребу літер Впд. Відповідно до межових знаків вона встановила огорожу у вигляді сітки-рабиці на бетонних стовпах висотою 1,85 м. на відстані 1-1.5 метрів від стін її господарських споруд. 22.12.2017 року відповідач [PERSON] самовільно молотом зруйнував 7 стовпів огорожі та зірвав сітку, зрйнувавши близько 20 метрів огрожі по межі земельних ділянок. Після чого відповідачі самовільно зайняли частину її ділянки впритул до стіни літньої кухні Б, котельної літер К та погребу літер Впд та розпочали будівництво гаражу. Таким чимном відповідачі створили їй перешкоди у доступі та технічному обслуговуванні цих будівель , що вона вимагає усунути в порядку ст. 386,391 ЦК України. В позасудовому порядку вона не змогла вирішити спір, тому вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав. Відповідачі відзиву на позов не надали. Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу. Ухвалою суду про поновлення провадження у справі від \~\~\~28.08.2019 року - після надхдження висновку експерта поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Рехлецький Р.В, надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просив про задоволення позову в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Просила відмовити у позові з тих підстав, що фактично не встановлені були межі земельних ділянок, і вони не відповідають кадастровій документації. Вважає, що межі суміжних ділянок необхідно встановлювати шляхом виготовлення нових технічних документацій із земелеустрою. Дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали інвентризаційної справи КП ММБТІ № 419 по [ADDRESS] , суд приходить до наступного.\~\~\~\~\~ На підставі Договору дарування житлового будинку від 12.08.2016 року [PERSON] прийняла в дар від своєї матері [PERSON] житловий будинок з прилеглими до нього господарськими буівдлями та спорудами в [ADDRESS] . В цілому житловий будинок складається з з будинку житлового літер А-1 загальною площею 36,6 кв.м., літня кухня літер Б, погріб з шиєю літер Впд, вбиральні літер Д, душ літер Е, котельня літер К, сарай літер Л., тамбур до літньої кухні літер б, огорожі № 2,3, споруда № І, 4,5. Земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок площею 0,1468 га, кадастровий номер : 4810137200:17:039:0009, яка також належить [PERSON] , на підставі Договору дарування земельної ділянки від 12.08.2016 року ( за рішенням виконкому Матвіївської селишної ради від 28.01.1994 року № 40 [PERSON] надано у власність земелну ділянку площею 1468 кв.м. по [ADDRESS] , державний акт на право власності на землю від 03.03.94 року № 834). Згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] , вбачається, що на певній відстані від межі з суміжною земельною ділянкою № [ADDRESS] розташовано погірб з шиєю літер Впд, 1970 року побудови, літня кухня літер Б з тамбуром літер б , 1978 року побудови, та котельня літер К , 1991 року побудови. З кадастрового плану земельної ділянки № : 4810137200:17:039:0011, загальною площею 0,1288 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належить [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , право власності заресєтровано 13 грудня 2016 року - вбачається, що всі споруди нерухомості на ділянці розташовані не по межі з сусідньою ділянкою [ADDRESS] , а на відстані приблизно 1.15 м.( а.с. 14). З кадастрового плану земельної ділянки № : 4810137200:17:039:00101, загальною площею 0,018 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належить [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , право власності заресєтровано 02 лютого 2017 року та Технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок [PERSON] , на земельну ділянку по [ADDRESS] вбачається, що з цієї ділянки площею 0,1483 га виділено шляхом поділу дві земельні ділянки № [NUMBER] , площею 0,1288 га , та № 43/1, площею 0,018 га (а.с. 22-55). При цьому межі вказаних земельних ділянок чітко встановлені та перенесені в натуру на місцевість . Метріалами справи підтверджується, що протягом 2016-2017 років позивачка зверталася до компетентних державних органва щодо винесення меж її земельної діялнки в натурі на місцевість і встановленні межових знаків відповідно до технічної землевпорядної документації. Відповідно до договору дарування від 21.12.2016 року [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку , а також житлового будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами за цією адресою. З технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натррі на місцевості для обслуговуваання та будівництва житлового будинку [ADDRESS] також слідує, що межі вказаної ділянки встановлені та перенесені в натуру на місцевість . Відповідно до висновку № 125-028 судової земельно-технічної експертизи по матеріалам цивівльної справи № 490/3097/18-ц від 24.06.2019судовогго експерат [PERSON] - відповідно до даних Геодезичної зйомки , виконаною ФОП [PERSON] земельна ділянка [ADDRESS] є неправильної багатокутної форми, захищена з усіх сторін фізичними межами ( огорожами )з наступними лінійними розмірами , в тому числі по правій бічній та лівій бічній межі з боку земельної ділянки по [ADDRESS] відповідно Акту прийомки- передачі межових знаків на зберігання від 28.10.2016 року. Фактична площа складєж 1349,60 кв.м., що на 61 кв.м. більше від площі 1288 кв.м. вкзаної в витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Земельна ділянка при домоовлодінні по [ADDRESS] - фактична площа згідно даних геодезичної зйомки складає 1548,7 кв.м., що на 48,77 кв.м. більше від площі 1500 кв.м., указаної у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.12.2016 року. Експертом при дослідження Технічної докуметації з землеутсрою щодо вказаних двох земельнних ділянок , встановлено, що межі зеемльних ділянок № [NUMBER] та 3 43 по технічним документаціям вказані таким чином, що між лівою боковою межею земельної ділянки № [NUMBER] та правою боковою межею земельної ділянки [ADDRESS] згідно встановлених координат в наявності є земельна ділянка площею 36,49 кв.м. трикутної форми з розмірами в плані по фасаду - 1,43 м, яка не відноситься ні до розмірів земельної ділянки № [NUMBER] , ні до розмірів ділянки № [NUMBER] , тобто спільна межа між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] фактично не встановлена. Отже встановити, чи була перенесена межа спільна між цими земельними ділянками не надається можливим, так як вона демонтованна та відсутня в натурі на час дослідження. На час дослідження спільна фізична границя між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] частково відсутня, а саме: в фасадній частині від фасадної межі вздовж лівої бокової стіни житлового будинку домоволодіння [ADDRESS] до лівого нижнього кута будівлі котельній літ.К ; від лівого нижнього кута будівлі котельної літер К встановлена фізична межа з металевої сітки рабиця на відстані від зовнішньої стіни будівлі - 0,46 м та на відстані 0,95 м від лівого нижнього кута будівлі літньої кухні літер Б загальною довжиною 23,3 м, що є порушенням вимог ДБН 360-92** "Містобудування.Планування і забудова міських та сільських населенних поселень" п. 3.25 "Для доглядку за будівлям і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок"; далі встановлена існуюча спільна межа з сітки-рабиці під городом , яка проходить до задньої торцевої межі земельної ділянки . В зв`язку з тим, що спільна межа на час дослідження між вказаними земельними ділянками фактично не встановлена в натурі на місцевості ,але відображена в Акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 28.10.2016 року земельної ділянки № [NUMBER] та Акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06.03.2015 року земельної ділянки № [NUMBER] - встановити, чи була перенесена спільна межа між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] не надається можливим. Для відновлення в натурі межі спільного землекористування між цими земельними ділянками відповідно до даних Технічної документації необхідно встановити фізичну спільну межу на відстані 1,15 м від лівої зовнішньої стіни будівель домоволодіння [ADDRESS] , як відображено в Плані меж земельної ділянки (а.с. 50) довжиною 23,3 м. Також екпертом під час дослідження на місці встановлено, що на земельній ділянці [ADDRESS] в фасадній частині безпосередньо по фасадній межі з внутрішнього боку є фундамент з ямою незавершеного будівництва будівлі. Вказаний фундамент знаходиться на відстані 2,15 м від лівої зовнішньої стіни житлового будинку літер А домоволідння [ADDRESS] , але згідно координат Технічної документації встановлення меж земельної ділнки [ADDRESS] вказаний фундамент розташований безпосередньо по межі та частково виступає розміром 0,5х1,0 м на земельну ділянку № [NUMBER] , що є порушенням вимог ДБН 360-92** п.3.25. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Отже, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Стаття 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першої статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 90, 91 ЗК України передбачено перелік прав та обов`язків власників земельних ділянок, відповідно до яких власники мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Власники земельних ділянок зобов`язані додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства. За положеннями частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. У відповідності до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Згідно статті 107 ЗК України основою для відновлення меж земельних ділянок є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Таким чином,відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов,язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК). До того ж у п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року роз,яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред,явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд бере до уваги як доказ порушення прав [PERSON] , висновок експерта № 125-028 від 24.06.2019 року, яким встановлено, що наявний фундамент з ямою незавершеного будівництва будівлі на ділянці № [NUMBER] , який розташований на відстані 2,15 метрів від лівої зовнішньої стіни житлового будинку літ"А" домоволодіння [ADDRESS] та безпосередньо по межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] та виступає розміром 0,5х10 м на земельну ділянку [ADDRESS] - що є порушенням п.3.25* ДБН 360-92**(4), а саме: не дотримання вимог відступу від межі суміжного землекористувача на відстань один метр. Висновок експерта підтверджується фотосвітлинами, які знаходяться в матеріалах справи та графічними план-схемами розташування суміжних земельних ділінок та вказаного неазавершеного будівництва, на яких чітко видно, що фундамент на земельній двілянці, яка належить на праві власності відповідачу, побудована на межі суміжного земелекористування . З урахуванням наведеного, суд вважає вимоги позову в цій частині обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про відновлення спільної межі між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] ) відповідно до земельно-кадастрової документації та зобовязання відповідачів відновити зруйновану огорожу, суд зазначає наступне. Аналіз заявлених позовних вимог свідчить про те, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу користування суміжними земельними ділянками, які належать сторонам на праві приватної власності, оскільки позивач вважає, що сусіди порушили межу суміжного землекористування та просить захистити її земельні права шляхом зобов`язання відповідачів відновити межову споруду (паркан), що розмежовує земельні ділянки та відновити межі земельної ділянки відповідно до кадастрового плану земельних ділянок . Відповідачами не заперечувалося початок будівництва ними споруди господарського призначення на їх земельній ділянці біля суміжній межі, проте заперечується, що таке будівництво здійснено на земельній ділянці позивачки, оскільки межі ділянко не встановлені фактично та не відповідають кадастровій документації. Надані кожною із сторін правовстановлюючі документи на належній їм земельні ділянки з планами меж земельних ділянок та висновок судової експертизи свідчать про те, що умовна лінія, що розмежовує вказані земельні ділянки відсутня в натурі - відсутні межові занки в натурі на місцевомті, проте згідно технічної документації такі межі на місцевості є чітко визначеними. Позивачкою на власний розсуд обрано спосіб захисту свого порушеного права як-то зобов`язання відповідачів відновити межову споруду (паркан). Проте достеменних доказів того, що саме відповідачами зруйновано огрожу на межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] шляхом знесення бетонних стовпів та сітки рабиці - суду не надано, отже у задоволенні цих вимог слід відмовити за недоведеністю. Відповідачами натомість не надано суду належних доказів про наявне неспівпадіння і неузгодженість конфігурації і розмірів спірної межі в технічних документаціях із землеустрою, розроблених на суміжні ділянки сторін в різні роки, отже твердження [PERSON] про можливість розгляду спірного питання лише шляхом виготовлення новох технічної документації є необгрунтованим. За такого, вимоги позову про відновлення спільної межі між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] шляхом встановлення спільної фізичної межі довжиною 23,3 метри на відстані 1,15 м. від лівої зовнішньої стіни будівель домоволодіння [ADDRESS] відповідно до Плану меж зон обмежень земельної ділянки та Акту перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронної зони від 28 жовтня 2016 року- є обгрунтованими та такими, що підлягають задволенню з огляду на вищенаведені порушення прав власника позивачки. При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог - 1409,60 грн судового збору ( за дві задоволені позовні вимоги немайногового характеру) та 6300 грн витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи ( 70% від витрат на проведення судової експертизи 9000 грн).

Outcome: partial