Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

23.10.2019 позивач, як правонаступник ПАТ КБ "ПриватБанк", звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги невиконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення коштів за кредитним договором б/н від 07.05.2007, згідно якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 8000,00 грн на платіжну карту у розмірі 22,8 % річних з кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії карти. Внаслідок чого на 30.06.2019 утворилася загальна заборгованість відповідача перед банком у загальній сумі 260042,46 грн, яка складається із 6359,76 грн заборгованість за тілом кредиту, 253582,70 грн заборгованість за процентами, 100 грн заборгованість за пенею та комісією. Законодавством не передбачено вимагати від боржника усієї суми боргу, кредитодавець на власний розсуд може вимагати від позичальника будь-яку частину заборгованості за кредитом. Таким чином позивач вказує на стягнення з відповідача 126344,90 грн, яка включає у себе 6359,76 грн заборгованість за тілом кредиту, 11985,14 грн заборгованість за процентами за період 07.05.2007 - 30.09.2018. Також заявлено вимогу про стягнення сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору 1921,00 грн (а.с. 1, 55-57). Ухвалою суду від 12.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач представника у судові засідання не направляв, просив розглянути справу за відсутності представника і задоволити позов повністю. Відповідач надсилав до суду заперечення на відзив, надав до суду витребувані відомості щодо строків дії виданих відповідачеві позивачем карт. Неявка представника позивача та його неучасть у судовому засіданні у режимі відеоконференції не перешкоджає відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України розгляду справи по суті. Відповідач у відзивах на позов вказала на необхідність відмови у позові з огляду на пропуск строку позовної давності, оскільки строк дії первинної карти банку завершився (а.с. 88-92). У судовому засіданні вказала, що банк обманював її щодо умов кредитування, вона нічого окрім заяви не підписувала. Борг банку повертала у міру можливості. Інші нарахування банку не відповідають умовам кредитування, умови і правила банку вона не підписувала, їй не надавали їх для ознайомлення, банк у односторонньому порядку змінював умови кредитування. Вона брала у банку інші карти. В останньому судовому засіданні вказала, що готова повернути банку кошти, які фактично взяла у позику, а саме 6359,76 грн. Як підсумок просила "закрити провадження" через пропуск строку на звернення до суду і не зважати на її помилкову згоду сплатити тіло кредиту. Зарашній її борг перед банком це борг за іншими кредитними картами, а не тим кредитом, який оформлено у 2007 році. Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних письмових доказів, покладено саме на позивача. Суд встановив, що між позивачем, як банком, і відповідачем, як позичальником, 12.04.2007 підписано заяву, згідно якої відповідач 07.05.2007 отримала у позивача кредитну карту [NUMBER] . Кредитний ліміт визначено у розмірі 250,00 грн, базова процентна ставка 22,8 % річних, комісія за кредитне обслуговування 1 % від суми заборгованості; строк дії кредитного ліміта відповідає строку дії карти; заборгованість повинна погашатися щомісячними платежами у розмірі 7 % (а.с. 61). Заява містить позначку, що відповідач ознайомилася з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, просить надати їй кредитну картку. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК). Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі (ч. 2 ст. 10561 ЦК ). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК). Відповідно до наданої позивачем довідки термін дії кредитної карти відповідача 5457 0829 5572 0847 складає 4/13, тобто квітень 2013 року (а.с. 127, 133). Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, справа № 6-14цс14. Отже 30 квітня 2013 року є останнім днем дії кредитного договору від 07.05.2007. Лише у межах строку дії кредитного договору позивач має право нараховувати як заборговане тіло кредиту, так і проценти за кредитним договором. Відповідачем зроблено заяву про сплив позовної давності і відмову з цих підстав у позові. Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року, справа № 127цс14 вказав, що відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст. 257 ЦК). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК передбачає, що позовна давність тривалістю один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч.1 та 5 ст.261 ЦК). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК). Відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і Особою 7, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений у 2 роки. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов`язання, отже, продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов`язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 58-60) та довідки про кредитні договори відповідача [PERSON] (а.с. 127, 133), останній 19.05.2011 видавалася карта з терміном дії 12/14; 25.03.2016 з терміном дії 03/20, і 10.10.2016 з терміном дії 03/20. Відповідач у відзиві вказала що з 2011 року банк знав про своє порушене право, але звернувся до суду лише 24.10.2019. Відтак зарахування та списання коштів з поточного рахунку відповідача після 30 квітня 2013 року не змінило строк дії укладеного між сторонами кредитного договору. Кінцевий термін повернення заборгованості складає 30 квітня 2013 року. Із наступного дня - 01 травня 2013 року - у позивача виникло право на позов; саме з цієї дати позивач знав про порушення свого права. Саме з цієї дати починає відлік трирічний строк позовної давності за вимогами позивача. З розрахунку заборгованості (а.с. 59) вбачається, що на 30.04.2013, що є останнім днем дії кредитного договору, борг відповідача обраховано у розмірі: 2870,15 грн як сальдо поточної заборгованості за кредитом, 0,00 грн сальдо простроченої заборгованості за кредитом, 4,72 грн нараховані на прострочену заборгованість за кредитом проценти, 83,00 грн загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком). Натомість позивач звернувся з позовом до суду 23.10.2019, тобто більш як через три роки після 30.04.2013, а загалом більш як через 6 років після закінчення строку кредитування. З огляду на положення ст. 80 ЦПК України згадані докази (строк дії кредитного договору, обрахована позивачем заборгованість, строк позовної давності, дата звернення з позовом до суду) є достатніми для висновку суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності. Також слід наголосити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зробила висновок, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами року шляхом підписання заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді неустойки (пені, штрафи) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, інший строк дії кредитного договору, іншу позовну даність тощо, окрім лише тих, умов, що викладені у заяві відповідача від 12.04.2007 (а.с. 61). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Надані позивачем витяги не містить дати їх формування, дати (періоду) дії. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 12.04.2007 заяву про надання їй кредитної карти і про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, і надання їй 07.05.2007 кредитної карти, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо можливого збільшення строку позовної давності, або збільшення процентної ставки до 30,00 % річних з 01.01.2013, до 34,80 % річних з 10.09.2014, до 43,20 % річних з 01.04.2015; пені до 2 % з 01.11.2013 (а.с. 58, 59) тощо. Стосовно можливості про стягнення фактично отриманих відповідачем коштів суд зазначає таке. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 вказано, що так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Натомість позивач у позові вказує на стягнення кредиту і процентів, у стягненні яких судом відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Суд повторює, що нові карти відповідача не змінили строку дії кредитного договору від 07.05.2007. Заява сторін узгодила надання відповідачеві кредитного ліміту у сумі 250,00 грн. З розрахунку заборгованості (а.с. 59) вбачається, що на 30.04.2013, що є останнім днем дії кредитного договору, борг відповідача обраховано у розмірі: 2870,15 грн як сальдо поточної заборгованості за кредитом, 0,00 грн сальдо простроченої заборгованості за кредитом, 4,72 грн нараховані на прострочену заборгованість за кредитом проценти, 83,00 грн загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком). Після 30.04.2013 позивач отримував від позивача кошти "сума погашення за наданим кредитом" у розмірах 2,17 грн, 198,74 грн, 3,05 грн, 3,56 грн, 2,00 грн, 200,00 грн, 251,57 грн, 2,53 грн, 205,90 грн, 0,93 грн, 5,54 грн, 194,76 грн, 208,72 грн, 100,00 грн, 256,32 грн, 236,25 грн, 500,00 грн, 750,00 грн, 500,00 грн, 300,00 грн тощо, сума яких значно перевищує заборгованість станом на 30.04.2013. Отже, відповідач не тільки виконала обов`язок з повернення фактично отриманої суми коштів, у т.ч. боргу станом на 30.04.2013, а й суттєво переплатила в рахунок повернення суми, яка була нею отримана. За таких обставин, стягнення з відповідача на користь позивача фактично отриманої відповідачем суми коштів буде не тільки повністю необґрунтованим, а й порушуватиме загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність (п. 6. ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України). Доказів існування інших кредитних договорів, окрім договору який діяв по 30.04.2013, судові не надано. Ураховуючи зазнане суд відмовляє у задоволенні позову повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із тим, що у задоволенні позову було відмовлено, суд не вбачає підстав для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача. Відповідач не повідомив суд про наявність у неї будь-яких судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed