Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] пред`явила до суду позов до відповідача Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу - Чопик І.Я., у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] чоловіка - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [INFO] померла [PERSON] , спадщину після якої прийняв, однак не оформив своїх спадкових прав її син - [PERSON] . Зокрема, спадщину після смерті матері [PERSON] прийняв шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . [PERSON] сплачував податки за будинок та землю та сплачував платежі за державним обов`язковим страхуванням вказаного житлового будинку. [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , спадкоємцем за законом після смерті якого є вона (позивачка), яка вступила в управління та фактичне володіння спадковим майном. Натомість на її звернення до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. з метою оформлення своїх спадкових прав, постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , зокрема на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок. З цих підстав, вона позбавлена можливості у нотаріальному порядку реалізувати свої спадкові права, тому змушена звернутися до суду із позовом. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відзив на позов відповідач Великоберезовицька селищна рада Тернопільського району Тернопільської області до суду не подавала. 28 листопада 2019 року ухвалою суду, закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до судового розгляду. У процесі розгляду справи судом залучалися до участі у розгляді справи в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, однак її представник, адвокат Островська О.Н., попередньо подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно , у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подавши спільну заяву про розгляд справи за їх відсутності, не заперечують проти задоволення позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення покладається на думку суду. За вказаних обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи в порядку статті 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Довідкою №3154 виданою 14 серпня 2019 року Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області стверджується, що згідно погосподарської книги с. Кип`ячка за 1983-1985 роки, будинковолодіння по [ADDRESS] належало до суспільної категорії - колгоспний. Головою двору була [PERSON] , яка померла [INFO] і проживала одна. Згідно довідки №4571 виданої 29 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, будинковолодіння по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . В будинку на даний час зареєстровані: [PERSON] - внучка та [PERSON] - правнучка. Разом із цим, із довідки №3153 виданої 14 серпня 2019 року Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області слідує, що [PERSON] , яка померла [INFO] до дня смерті проживала та перебувала на реєстраційному обліку в [ADDRESS] , сама. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 22 травня 1987 року Тернопільським р/в ЗАГС, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис №22 від 24 травня 1986 року Товстолузьким с/в Тернопільського району Тернопільської області. Відповідно до інформації Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічної інвентаризації від 10 жовтня 2019 року за №945, за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно по [ADDRESS] в бюро не проведена. Після смерті [PERSON] спадщину прийняв, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, її син - [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис №27 Великогаївської сільської ради Тернопільського рай бюро ЗАГС, якою 08 серпня 1991 року видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно довідки №2757 виданої 14 серпня 2019 року Великогаївською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] на день смерті був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] , разом із ним були зареєстровані: [PERSON] - дружина; [PERSON] - дочка; [PERSON] - дочка. Як убачається із матеріалів спадкової справи №170/2019, заведеної приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик Іриною Ярославівною після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] вересня 2019 року від імені позивачки [PERSON] до приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. звернулась [PERSON] із заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] чоловіка - [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1094/02-31 від 02 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик І.Я. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Вказаною постановою нотаріуса стверджується, що [PERSON] був спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON] , померлої [INFO] , який спадщину прийняв але не оформив своїх спадкових прав. Матеріали спадкової справи №170/2019, заведеної приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Чопик Іриною Ярославівною після померлого [INFO] [PERSON] , не містять інформації про звернення із відповідними заявами інших спадкоємців з метою оформлення спадкових прав та прийняття спадщини після померлого [PERSON] . [INFO] суб`єктом підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Згідно характеристики житлового будинку, господарських будівель та споруд, будинковолодіння [ADDRESS] складається із: А - житловий будинок, 1922 року побудови; Б - господарська будівля, 1922 року побудови; В - господарська будівля, 1922 року побудови; Г - сарай, 1922 року побудови; І - мур; туалет. Як убачається із Експлікації приміщень до плану житлового будинку під літ. «А», загальна площа житлового будинку становить 55,8 кв.м., житлова площа - 33,5 кв.м. Згідно довідки №4446 виданої 21 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0700 га, яка знаходиться по [ADDRESS] перебуває у користуванні [PERSON] . Позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги спадкування після померлого [PERSON] , оскільки перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі із [INFO] , що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 28 лютого 1961 року Товстолузькою сільською радою Великобірківського району Тернопільської області. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади / публічних актів /, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів / далі - Вказівки /, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР /далі - Держкомстат СРСР / від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р. Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї/. Відтак, судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] станом на 01 липня 1990 року належав до суспільної групи колгоспний двір, який складався із одного члена, яка була і головою двору - [PERSON] , що стверджується довідкою №3154 виданою 14 серпня 2019 року Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області. Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-XII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною 1статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності`судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15. Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку. Як установлено судом, після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України "Про власність" майно вказаного колгоспного двору не змінилося. Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З огляду на вказані нормативні положення, норми ЦК УРСР 1963 року застосовуються, якщо спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, однак, якщо спадщини, яка відкрилась, але строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року застосовуються норми Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Таким чином, на момент відкриття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, тому ним регулюються спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини після їх смерті. Згідно ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. З огляду на вказані норми закону, судом установлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв її син - [PERSON] , який вступив в управління та володіння спадковим майном. При цьому, після смерті [PERSON] спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, прийняла його дружина - позивачка [PERSON] . Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачкою [PERSON] права власності на житловий будинок, загальною площею 55,8 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved