Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу №23 від 03.05.1983 року [PERSON] з 04.05.1983 року працювала на Державному підприємстві "Державна картографічна фабрика" на посаді техніка - картографа в цеху №1. З 01.10.1987 року згідно з наказом про переведення №60 від 01.10.1987 року позивач була переведена на посаду інженера - картографа в цех №1, з 17.06.2013 року відповідно до наказу №02-к від 17.06.2013 року остання була переведена на посаду картографа I категорії на Виробничу філію "Вінницька картографічна фабрика" Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" де працювала до 04.01.2016 року. Звільнена [PERSON] із займаної посади згідно з наказом №01-к від 04.01.2016 року за власним бажанням у зв'язку із невиконанням філією законодавства про працю, а саме у зв'язку із невиплатою заробітної плати. На момент звільнення заборгованість по заробітній платі підприємство позивачу не виплатило. Згідно з довідкою №312 від 03.08.2017 року виданою Виробничою філією "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" відповідач станом на 31.10.2017 року заборгував [PERSON] заробітну плату в сумі 8302,89 грн.: за травень 2015 року - 916,64 грн.; червень 2015 року - 1103,32 грн.; липень 2015 року - 351,32 грн.; серпень 2015 року - 630,70 грн.; жовтень 2015 року - 98,33 грн.; листопад 2015 року - 837,71 грн.; січень 2016 року - 4364,87 грн. Таким чином, на момент звернення позивача до суду з даною позовною заявою борг Виробничої філії "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" перед [PERSON] по заробітній платі становив 8302,89 грн. Згідно з довідкою №313 від 03.08.2017 року, виданою Виробничою філією "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" середньоденна заробітна плата позивача складає 54,58 грн. Як зазначає позивач, з моменту її звільнення з роботи, а саме з 04.01.2016 року, по день звернення позовною заявою до суду - 31.10.2017 року, минуло 456 днів, отже Виробнича філія "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" повинна виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки, який складає 24888,48 грн. (54,58 грн. * 456 днів = 24888,48 грн.) Таким чином загальна сума виплати становить 33191,37 грн. (8302,89 грн. + 24888,48 грн. = 33191,37 грн.) В силу викладених обставин позивач звернулася до суду з даним позовом та з посиланням на положення статей 116, 117, 223 Кодексу законів про працю України просила стягнути з ДП "Центр державного земельного кадастру" Виробнича філія "Вінницька картографічна фабрика" на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 8302,89 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, на день подання позову 24779,32 грн., всього 33 191,37 грн. Однак, в ході розгляду справи, 15.01.2018 року позивачем, в судовому засіданні, було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку із частковою виплатою відповідачем коштів в сумі 8302,89 грн., відповідно до якої позивач зменшила розмір позовних вимог на суму сплачених коштів (8302,89 грн.) та просила стягнути з відповідача 24888,48 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. (а.с. 37) Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача Шерстюк Т.В. у відзиві на позовну заяву №5/354 від 30.01.2018р. та в судовому засіданні, яке було проведено в режимі відеоконференції, з позовними вимогами не погодилася та просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач звернулась до суду з цивільним позовом з пропуском без поважних причин встановленого ст. 233 Кодексу законів про працю України трьох місячного строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору, що є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 57-62) Заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як встановлено судом та вбачається з трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] в період з 04.05.1983 року по 04.01.2016 року працювала на різного роду посадах у Виробничій філії "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру". (а.с. 7,8) Із вказаної трудової книжки також вбачається, що відповідно до наказу №02-к від 17.06.2013 року [PERSON] була переведена на посаду картографа I категорії на Виробничу філію "Вінницька картографічна фабрика" Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", де працювала до 04.01.2016 року. (а.с. 8) Відповідно до наказу Виробничої філії "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" №01-к від 04.01.2016 року, [PERSON], копіювальника друкарських форм 4р. друкарсько - палітурного цеху, яка також працювала за сумісництвом на 0,5 ставки монтажиста 5р. у друкарсько - палітурному цеху, 04.01.2016 року звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку із невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати) на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с. 4) Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, в порушення вищеназваних правових норм відповідачем в день звільнення позивача, а саме 04.01.2016 року, не було проведено з нею повного розрахунку по заробітній платі. Так, як слідує з довідки Виробничої філії "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" №312 від 03.08.2017 року, ВФ "Вінницька картографічна фабрика" Центру "ДЗК" станом на 01.08.2017р. заборгувала [PERSON] заробітну плату в сумі 8302,89 грн. (січень 2015р. - 0,00 грн.; лютий 2015р. - 0,00 грн.; березень 2015р. - 0,00 грн.; квітень 2015р. - 0,00 грн.; травень 2015р. - 916,64 грн.; червень 2015р. - 1103,32 грн.; липень 2015р. - 351,32 грн.; серпень 2015р. - 630,70 грн.; вересень 2015р. - 0,00 грн.; жовтень 2015р. - 98,33 грн.; листопад 2015р. - 837,71 грн.; грудень 2015р. - 0,00 грн.; січень 2016р. - 4364,87 грн.) (а.с.5) Судом також встановлено, що заборгованості по заробітній платі в сумі 8302,89 грн. відповідачем була виплачена позивачу 27 грудня 2017 року, що вбачається з виписки по картковому рахунку позивача. (а.с. 38) Визначаючись щодо обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно. За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Як уже зазначалося, положеннями статей 47, 116 Кодексу законів про працю України закріплено обов'язок роботодавця в день звільнення працівника видати йому належно оформлену трудову книжку і виплатити всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. У разі невиконання такого обов'язку для роботодавця наступають негативні наслідки передбачені статтю 117 КЗпП, відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, оскільки відповідачем в день звільнення [PERSON], а саме 04.01.2016 року, не було проведено з нею повного розрахунку по заробітній платі в сумі 8302,89 грн. та виплачена вказана сума лише 27.12.2017р., з урахуванням положень статті 117 КЗпП підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 04.01.2016р. по 27.12.2017р. В той же час, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч. 2 ст. 264 ЦПК) Таким чином, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачем обраховано за період з 04.01.2016р. по 31.10.2017р., з урахуванням положень статей 13, 264 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку саме за період з 04.01.2016 року по 31.10.2017 року, тобто в межах позовних вимог. Що стосується визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд звертає увагу на наступне. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (в редакції від 07.08.2015 року), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з довідкою Виробничої філії "Вінницька картографічна фабрика" ДП "Центр державного земельного кадастру" №313 від 03.08.2017 року, середньомісячний заробіток [PERSON] за останні два місяці перед датою припинення трудових відносин з ВФ "Вінницька картографічна фабрика" Центру ДЗК складає 1037,02 грн., середньоденна заробітна плата 54,58 грн., середньомісячне число робочих днів за останні два місяці перед датою звільнення - 19 днів. (а.с. 6) Як вбачається із розрахунку заборгованості зазначеного позивачем у позовній заяві, щодо якого представник відповідача не заперечувала, та який перевірений судом й помилок при його здійсненні не встановлено, з моменту звільнення, а саме з 04.01.2016 року по день звернення позивача з позовною заявою до суду, тобто по 31.10.2017 року сплинуло 456 робочих днів, а відтак відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24888,48 грн. (54,58 грн. * 456 днів = 24888,48 грн.) При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" справляння і сплата податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24888,48 грн. визначено судом без урахування податків та інших обов'язкових платежів, зважаючи на те, що справляння і сплата податку з доходів громадян є обов'язком роботодавця та працівника. Що стосується тверджень представника відповідача про те, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, то такі посилання суд вважає помилковим та до уваги не приймає, з огляду на таке. Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року по справі №1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року по справі №1-13/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Поряд з цим, статтею 238 Кодексу законів про працю України передбачено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Отже, з системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства слідує висновок, що не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до статі 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що відповідачем допущено порушення вимоги трудового законодавства, а тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 24888,48 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Як вбачається з позовної заяви позивачем при звернені до суду було заявлено дві вимоги: 1) стягнення 8302,89 грн. не виплаченої заробітної плати; 2) стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24888,48 грн. При цьому, судового збору з вищевказаних позовних вимог позивачем не сплачувалося. В судовому засіданні, представником відповідача було зазначено про те, що позов про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку підлягає оплаті судовим збором у розмірі, визначеному законодавством, однак позивачем за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставку судового збору не сплачено, у зв'язку з чим дана позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України. Визначаючись щодо необхідності сплати позивачем судового збору суд виходить з того, що відповідно до преамбули Закону України «Про судовий збір» №3674-VI цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Отже, саме Закон України «Про судовий збір» є спеціальним законом, який визначає порядок сплати та звільнення від сплати судового збору та має пріорітет застосування у даних правовідносинах. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року №484-VIII внесено ряд змін до Закону України «Про судовий збір» та зокрема статтю 5 названого закону викладено в новій редакції. Вказані зміни набули чинності з 1 вересня 2015 року. Так, статтею 5 Закону №3674-VI, чинного з 01.09.2015р., закріплено перелік осіб які звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» №3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, вказаною нормою передбачено два випадки, пов'язані з трудовими правовідносинами, у яких позивачі звільняються від сплати судового збору, а саме: 1) у справах про стягнення заробітної плати; 2) у справах про поновлення на роботі. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці», статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. При цьому, як вбачається з позовної заяви, перша позовна вимога стосується стягнення 8302,89 грн. не виплаченої заробітної плати, при зверненні з якою позивач звільнена від сплати судового збору. Проте, інша (друга) вимога не стосується виплати заробітної плати, а стосується стягнення компенсації у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, заявлена позивачем вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 24888,48 грн., не є заробітною платою в розумінні статті 1 Закону України «Про оплату праці», статті 94 Кодексу законів про працю України, а відтак, з урахуванням положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» із зазначеної вимоги позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі 640,00 грн. (за ставкою чинною на час звернення до суду) Однак, позивачем при зверненні до суду з позовною заявою не було сплачено судового збору, а судом помилково на це не звернуто увагу. Поряд з цим, як зазначено вище, за наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову. За правилами частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, в разі задоволення позову покладаються відповідача. З огляду на вищевикладене, враховуючи принцип розумності та пропорційності, а також беручи до уваги задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в розмірі 640,00 грн. з відповідача на користь держави. Що стосується витрат на правничу допомогу то такі витрати відшкодуванню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а згідно з частиною третьою вказаної статті до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 1 частини другої статті 137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Інтереси позивача у даній справі представляла адвокат [PERSON] (свідоцтво №56 від 19.12.2003р.) на підставі договору про надання правової допомоги від 31.10.2017р. та ордеру серії ВН №0233309 (а.с. 18-20). Як доказ понесення витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію від №116 від 31.10.2016р. про сплату 1500,00 грн. за ведення справи про виплату зарплати. (а.с. 21) Однак, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте, оскільки позивачем та його представником не подано детального опису виконаних адвокатом робіт чи наданих послуг (складання позовної заяви, надання консультацій, представництво в судовому засіданні тощо), суд позбавлений можливості встановити складові сплачених позивачем витрат, а відтак останні не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved