Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до КЗ "Білгород-Дністровська центральна районна лікарня" про визнання дій протиправними та стягнення моральної шкоди, вказуючи, що з 2013 року та по теперішній час у нього погіршилося здоров'я, у зв'язку із чим він був змушений звертатися за медичною допомогою до закладу охорони здоровя за місцем проживання. Позивач перебував на військовій службі за контрактом в Одеському загоні Морської охорони. Під час перебування на лікарняному, на запити командира загону щодо надання інформації для підтвердження того, що позивач звертався за допомогою до медичного закладу, відповідачем по справі надавалися письмові відповіді, які містили відомості про діагноз позивача, що є розголошенням лікарської таємниці та спричинило позивачу моральну шкоду. У зв'язку з викладеним [PERSON] просить суд визнати протиправними дії КЗ "Білгород-Дністровська центральна районна лікарня" щодо розголошення лікарської таємниці у відношенні [PERSON]; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн., судові витрати. Позивач у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю Алфьорова Е.П., у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача заперечувала з підстав зазначених в письмових запереченнях. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, заслухавши пояснення сторін по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 13.12.2005 року по 17.02.2014 рік перебував на військовій службі за контрактом в Одеському загоні Морської охорони. Під час проходження служби, в другій половині 2013 року в позивача почалося погіршуватися здоров'я, через що останній періодично звертався за медичною допомогою до закладу охорони здоров' я за місцем проживання, а саме до КЗ "Білгород-Дністровська центральна районна лікарня". Для підтвердження знаходження на лікарняному [PERSON] командиром Одеського загону Морської охорони робилися відповідні запити до Білгород-Дністровської центральної районної лікарні (а.с. 7, 9, 11, 13, 15, 17). На вищевказані запити відповідачем на ім'я ТВО командира Одеського загону Морської охорони, командира Одеського загону Морської охорони направлялися відповіді. Із матеріалів справи вбачається, що у відповідях, наданих КЗ "Білгород-Дністровська центральна районна лікарня" окрім періоду лікарняного було зазначено також діагноз [PERSON], а також його сина [PERSON] (а.с. 12). Таким чином, діагноз позивача став загальновідомою інформацією за місцем його роботи, оскільки відповіді надходили до канцелярії загону, що підтверджується відповідним штампом. (а.с.8, 10, 12, 14, 16). Згідно ч. ч.1, 2 ст. 286 ЦК України, фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Ст. 39-1 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я" також встановлено заборону вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Відповідно до ст. 40 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я", лікарська таємниця - це відомості про хворобу, медичне обстеження, огляд та їхні результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, які стали відомі медичному працівникові або іншій особі у зв'язку з виконанням професійних чи службових обов'язків. Таким чином діагноз особи є лікарською таємницею. Згідно зі ст.ст. 11,21 Закону України "Про інформацію", ст.ст. 39-1, 40 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров'я" інформація, що містить лікарську таємницю, за своїм правовим режимом належить до конфедиційної. Відповідно до Клятви лікаря, що затверджена Указом Президента України від 15 червня 1992 року № 349, кожен лікар зобов'язується зберігати лікарську таємницю, не використовувати її на шкоду людині. Обов'язок лікарської таємниці випливає і з положення, закріпленого статтею 32 Конституції України від 28 червня 1996 р. № 254к/96-ВР (зі змінами і доповненнями), про те, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя. Інформація, що становить лікарську таємницю, може бути розголошена без згоди особи, якої вона стосується лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Законодавством України не передбачено розголошення без згоди особи її діагнозу за місцем її роботи на запит роботодавця. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем при наданні Одеському загону Морської охорони інформації про перебування позивача на лікарняному із зазначенням діагнозу останнього було розголошено лікарську таємницю, що призвело до порушення права позивача на таємницю про стан свого здоров'я. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що факт порушення лікарської таємниці було визнано і самим відповідачем. Так, в наказі КЗ "Білгород-Дністровська центральна районна лікарня" від 26.05.2014 року №15-о було встановлено, що дійсно на запит роботодавця [PERSON] заступником головного лікаря з медичної частини Олійником О.Є. були надані відповіді, які підтверджують факт надання довідок, із зазначенням дати звільнення від роботи та діагнозу. Наказано лікуючим лікарям, фельдшерам у сільській місцевості, де відсутній лікар, у графах "Діагноз первинний", "Діагноз заключний" листків непрацездатності, у графі "Діагноз" довідок, які засвідчують тимчасову непрацездатність, вказувати діагноз або шифр МКХ - 10 виключно за письмовою згодою хворого. У зв'язку з викладеним, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання протиправними дій відповідача щодо розголошення лікарської таємниці у відношенні [PERSON] обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд прийшов до наступного. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що відповідач своїми неправомірними діями щодо розголошення лікарської таємниці завдав йому моральної шкоди, яка полягає у зневажливому ставленні колективу Одеського загону Морської охорони до нього, що виражалося в особистій неприязні співслуживців. Постійні кепкування та знущання з боку співслуживців та командирів на предмет медичних діагнозів [PERSON] призводили до приниження його гідності, що в свою чергу завдало позивачу значних душевних страждань. Статтею 23 ЦК України передбачено, право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що внаслідок дій відповідача йому було завдано фізичних та душевних страждань. Доводи позивача про кепкування з нього співслуживців через розголошення відповідачем лікарської таємниці не знайшли свого підтвердження. З огляду на вищевикладене вимога [PERSON] про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, недоведеною і не підлягає задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до квитанцій про сплату судового збору (а.с. 19) позивач сплатив судовий збір в сумі 250, 00 грн. Зважаючи на той факт, що майнова вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 25 000 грн. задоволенню не підлягає, суд вважає, що сплачений судовий збір за позов майнового характеру не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial