Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник) звернувся до суду з вищевказаною заявою, в якій просить суд встановити юридичний факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в «м. Макеївка, Донецької області». Підставність заяви заявник обґрунтовує тим, що його мати [PERSON] померла [INFO] в «м. Макеївка, Донецької Народної Республіки», яка є так званою тимчасово окупованою територією, установами якої було видано документи про смерть останньої, оскільки такі документи не відповідають вимогам діючого законодавства України, він позбавлений можливості зареєструвати факт смерті матері, отримати допомогу на поховання, а також реалізувати інші свої права пов`язані із смертю близького родича, що стало підставою звернення до суду із даною заявою, оскільки іншого порядку, як поміж судового, діючим законодавством не передбачено, а від встановлення такого факту залежать майнові права заявника. Відзиву на заяву заінтересованою особою не було надано до суду. Ухвалою суду від 01.06.20021 було відкрито провадження у справі та розгляд справи було призначено негайно. Заявник у заяві просив про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав. Представник заінтересованої в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, надавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення заяви не заперечували. Ураховуючи викладене, фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно й безпосередньо оцінивши зібрані в справі докази, встановив із довідки виданої Центром первинної медичної санітарної допомоги №4 м. Макіївка від 16.12.2020, що [INFO] в медичному закладі померла [PERSON] 15.12.2020 «Горняцьким відділом РАЦС Макеївського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки» було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , відповідно до якого встановлено, що [INFO] в «м. Макеївка, Горняцького району» померла [PERSON] , [INFO] , яка народилась в "с. Очитково Оратівського району Вінницької області". Відповідно до свідоцтва про народження заявника, останній являється сином [PERSON] , який звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті матері [PERSON] на тимчасово окупованій території, з метою реалізації своїх прав як родичем. Законом України від 16.09.2014 № 1690-VІІ «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», Постановами Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VІІІ «Про визначення окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядком місцевого самоврядування» та № 254-VІІІ; Про визнання окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», Указу Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» до населених пунктів, які є тимчасово окупованою територією віднесено м. Макіївка. Відповідно до ст. 315, 317 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України передбачені особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхнім представником до суду за межами такої території. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Також, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia", "Ila § cu and Others v. Moldova and Russia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого "намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи "намібійський виняток" у справі "Кіпр проти Туреччини", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Ураховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. За викладених обставин, свідоцтво про смерть та довідка про смерть [PERSON] із урахуванням інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо окремих питань застосування ЗУ від 04.02.2016 року "Про внесення змін до ЦПК України щодо встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території", наведеної вище практики ЄСПЛ, як виняток, беруться судом до уваги підчас розгляду даної справи. У абзаці першому п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Разом з тим, згідно з роз`ясненнями голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наданими Віце-прем`єр-міністру України - Міністру з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (на лист від 07.04.2021 N 22/4/-1801-21) підчас розгляду судами справ про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, вимога щодо отримання письмової відповіді органів реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. Судом встановлено, що проведення державної реєстрації смерті [PERSON] заявником не вбачається за можливе в будь-якому органі РАЦС на території підконтрольній українській владі, оскільки відсутній належний документ, який відповідно до законодавства, підтверджує факт смерті останньої. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для реалізації його майнових прав. З урахуванням вищевикладеного, з метою захисту прав заявника, суд вважає, що заяву про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України слід задовольнити, оскільки лише такий спосіб надасть можливість заявнику реалізувати свої майнові права. Згідно пункту 8 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved