Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Представник позивача СТОВ «Канівці» - адвокат Охріменко Н.І. звернулася до суду із позовом до [PERSON] , ТОВ «Гранекс-Черкаси», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: державний реєстратор виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Скляр Т.А. про визнання договору емфітевзису недійсним, припинення права користування земельною ділянкою за договором емфітевзису. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.08.2019 СТОВ «Канівці» звернулось до державного реєстратора прав на нерухоме майно Бабенко Л.В. з заявою про проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером: 7125181600:03:000:3271 у зв`язку із поновленням договору оренди землі від 01.07.2007 на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, відповідно до постанови Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018, проте державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив СТОВ «Канівці» в державній реєстрації речового права, так як речове право на дану земельну ділянку було зареєстровано за іншим користувачем - ТОВ «Гранекс-Черкаси», що підтверджується рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Бабенко Л.В. № 48265683 від 16.08.2019 про відмову в державній реєстрації прав. Зазначає, що хоча СТОВ «Канівці» не є стороною укладеного 16.03.2018 між ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] договору емфітевзису, але як заінтересована особа, має власний інтерес, який полягає в тому, що предмет правочину перебував в його оренді, так як від цього залежить подальша можливість законної реалізації його прав, як орендаря, а тому має право на звернення до суду із позовом про визнання договору емфітевзису від 16.03.2018 недійсним та припинення права користування земельною ділянкою за договором емфітевзису. У позовній заяві позивач повідомляє про наступні обставини по справі. [PERSON] набула права приватної власності на земельну ділянку площею 3,1001 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та отримала державний акт на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЧР № 037561. 01.07.2007, [PERSON] , як орендодавець, уклала з СТОВ «Канівці» договір оренди землі площею 3,1001 га строком на 10 років, який був зареєстрований 02.07.2007 у Чорнобаївському районному відділі Черкаської регіональної філії «Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040779700433. Відповідно до п. 8 Договору оренди землі передбачено початок дії договору 01.07.2007, закінчення 01.07.2017. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж на 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. 26.04.2017 СТОВ «Канівці» скористався своїм переважним правом, направив орендодавцю заяву-повідомлення та проект додаткової угоди. 24.04.2017 [PERSON] , ще до отримання повідомлення та додаткової угоди, направила СТОВ «Канівці» відмову у поновленні договору оренди землі, в якій не зазначила жодної підстави такої відмови, що не створило будь-яких прав та обов`язків для сторін в розмінні ст. 33 ЗУ Про оренду землі». У період дії договору оренди землі (до 01 липня 2017 року), а саме - 05.04.2017, відповідач [PERSON] уклала з ТОВ «Гранекс-Черкаси» договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, площею 3,1001 га. У зв`язку із порушенням переважного права орендаря - СТОВ «Канівці» на поновлення договору оренди на новий строк, позивач в листопаді 2017 року звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору від 05.04.2017 та скасування рішення про державну реєстрацію права користування земельної ділянки від 26.04.2017, прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Грязон Р.М. Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 у цивільній справі № 709/2132/17 в частині вищезазначених позовних вимог визнано недійсним договір від 05.04.2017 про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та скасоване рішення про його державну реєстрацію. Рішення суду в цій частині не оскаржувалось та набрало законної сили. В іншій частині позовних вимог про визнання договору оренди землі поновленим - рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 СТОВ «Канівці» в позові відмовлено. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 було змінено, скасовано його в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору поновленим, в частині задоволення зустрічного позову та стягнення судових витрат. Ухвалено нове рішення, яким визнано поновленим договір оренди землі від 01.07.2007 між СТОВ «Канівці» та [PERSON] , зареєстрований 02.07.2007 у Чорнобаївському районному відділі Черкаської філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 040779700433. Діючи недобросовісно, зловживаючи правом власника вільно розпоряджатися своїм майном (до набрання рішення суду від 28.02.2018 законної сили та в період його оскарження) 16.03.2018 [PERSON] уклала з ТОВ «Гранекс-Черкаси» новий договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб площею 3,1001 га, строком на 49 років. Зазначає, що оспорюваний договір емфітевзису від 16.03.2018 є недійсним на підставах встановлених законом, а саме: недотримання положень ст. 777 ЦК України, ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» , якими регулюються переважне право орендаря на поновлення договору оренди землі, та недотримання при цьому встановленої законом процедури. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. СТОВ «Канівці» заперечують дійсність оспорюваного правочину, у зв`язку із порушенням відповідачем права орендаря на переважне право на укладення договору на новий строк при належному виконанні обов`язків за договором оренди від 01.07.2007. Представник позивача зазначає про те, що постанова Апеляційного суду Черкаської області набрала законної сили 02.07.2018 і не оскаржена відповідачами. На даний час СТОВ «Канівці» орендує земельну ділянку, що є предметом оспорюваного договору, але відповідачі в добровільному порядку угоди про припинення договору емфітевзису від 16.03.2018 до реєстраційної служби не надіслали. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб за ТОВ «Гранекс-Черкаси» продовжує бути зареєстрованим, чим порушується право СТОВ «Канівці» на реєстрацію договору оренди, що підтверджується рішенням про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. На підставі вищевикладеного просить суд визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб від 16.03.2018, укладений між [PERSON] щодо земельної ділянки кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271, площею 3,1001 га, яка належить їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ІІІ-ЧР № 037561 та ТОВ «Гранекс-Черкаси» строком на 49 років, зареєстрований 16.03.2018 державним реєстратором виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Скляр Т.А. Припинити право користування земельною ділянкою, кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271, яка належить [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-ЧР № 037561, яке зареєстроване за ТОВ «Гранекс-Черкаси» на підставі договору емфітевзису від 16.03.2018, рішення про реєстрацію права користування земельною ділянкою прийняте державним рестратором виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Скляр Т.А.16.03.2018, відповідно до договору емфітевзису від 16.03.2018, номер запису про інше речове право № 25314269. Стягнути з відповідача понесені судові витрати у виді сплати судового збору в розмірі 2102 грн. та витрати понесені на правову допомогу в сумі 1500 грн. Відповідно до положень ст. 84 ЦПК України витребувати у відповідачів договір емфітевзису від 16.03.2018. Витребувати з архіву Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу № 709/2132/17 за позовом СТОВ «Канівці» до [PERSON] , ТОВ «Гранекс-Черкаси» про визнання договору оренди землі недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію договору, визнання договору оренди поновленим. Ухвалою від 03.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні. Витребувано у відповідача ТОВ «Гранекс-Черкаси» належним чином засвідчену копію договору емфітевзису від 16.03.2018, укладеного між ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] . Витребувано з архіву Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом СТОВ «Канівці» до [PERSON] , ТОВ «Гранекс-Черкаси» про визнання договору оренди землі недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію договору, визнання договору оренди поновленим, справа № 709/2132/17. У судовому засіданні представник позивача СТОВ «Канівці»- адвокат Охріменко Н.І. позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові. Суду пояснила, що укладений 16.03.2018 між [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси» договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) порушує права СТОВ «Канівці» на реалізацію його права оренди вказаної земельної ділянки, а тому товариство звернулося до суду із позовом з метою захисту своїх порушених прав. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 визнано поновленим договір оренди землі від 01.07.2007 укладений між СТОВ «Канівці» та [PERSON] , вказане рішення вступило в законну силу, а отже має преюдиційний характер. У касаційному порядку рішення не переглядалося. ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] , укладаючи 16.03.2018 договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відносно спірної земельної ділянки діяли недобросовісно, чим порушили право СТОВ «Канівці» на користування земельною ділянкою на правах орендаря. Яка особа на даний час користується спірною земельною ділянкою їй невідомо. Представник відповідача ТОВ «Гранекс-Черкаси» - виконавчий директор ТОВ "Гранекс-Черкаси" Нечипоренко Ж.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. У встановлений судом строк подала відзив на позов, який підтримала в судовому засіданні. Суду пояснила, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,1001 га., за кадастровим номером: 7125181600:03:000:03271, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-ЧР № 037561. 01.07.2007 між [PERSON] та СТОВ «Канівці» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років. Державна реєстрація договору оренди була здійснена 02.07.2007. У п. 8 вказаного договору оренди землі було передбачено, що орендар має переважне право на поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів, до закінчення строку, повідомити орендодавця про намір продовжити його дію. Зазначила про те, що рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 (справа № 709/2132/17) було встановлено, що СТОВ «Канівці» не скористався, належним чином, своїм переважним правом на продовження договору оренди землі, зокрема: не надав письмових підтверджень, що власник земельної ділянки був належно повідомлений про намір позивача продовжити строк дії договору, а саме: повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрих кодом. Крім цього, власник земельної ділянки - [PERSON] 24.04.2017 повідомила СТОВ «Канівці» про відсутність намірів поновлювати з товариством договір оренди землі. Також, рішенням суду першої інстанції було встановлено, що пропозиція СТОВ «Канівці» щодо поновлення договору оренди на тих умовах, які діяли є значно гіршою ніж пропонував ТОВ «Гранекс-Черкаси». [PERSON] стверджувала, що дізналася про строк дії договору після отримання копії первісного позову. У рішенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 зазначено, що 05.04.2017, в період дії основного договору оренди землі із СТОВ «Канівці», [PERSON] уклала договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб цієї ж земельної ділянки із ТОВ «Гранекс-Черкаси». Вказаний договір був зареєстрований 26.04.2017. Представник відповідача ТОВ «Гранекс-Черкаси» зауважила на тому, що після винесення рішення Чорнобаївським районним судом Черкаської області від 28.02.2018, цього ж дня, [PERSON] звернулася до ТОВ «Гранекс-Черкаси» із заявою про припинення дії договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарського призначення (емфітевзис) від 05.04.2017. Погоджуючись із вищевказаним рішенням, [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси» за взаємною згодою, негайно припинили дію оспорюваного договору та отримали Витяг про скасування державної реєстрації. Стосовно постанови Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 представник відповідача зазначає, що вона є незаконною, оскільки не відповідає судовій практиці ВС з розгляду аналогічних питань (постанова ВС від 20.05.2020 № 709/1903/17; постанова ВС від 01.07.2020 № 709/2131/17; постанова ВС від 16.09.2020 № 709/2135/17; постанова ВС від 23.09.2020 № 709/1900/17). 08.08.2018 ТОВ «Гранекс-Черкаси» направило касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 до Касаційного цивільного суду у складі ВС, але останній своєю ухвалою від 17.08.2018, у справі № 709/2132/17, відмовив ТОВ «Гранекс-Черкаси» у відкритті касаційного провадження. Також, ТОВ «Гранекс-Черкаси» вважає, що оскільки, на дату подання апеляційної скарги СТОВ «Канівці», оспорюваний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 05.04.2017 був припинений, а тому був відсутній предмет спору, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження у справі. Крім того, представник відповідача ТОВ «Гранекс-Черкаси» зауважила, що договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 16.03.2018, укладений між ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] є правочином, який жодним чином не обтяжений правовідносинами, які виникли між [PERSON] та СТОВ «Канівці». Претензії СТОВ «Канівці» щодо порушення його переважного права на поновлення договору оренди на новий строк могли стосуватись і були застосовані судом лише щодо договору емфітевзису, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси» 05.04.2017, а ні до договору емфітевзису від 16.03.2018. Суду повідомила, що на даний час спірною земельною ділянкою користується ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] . У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, на адресу її проживання (зазначеною у листі Великоканівецької сільської ради від 30.10.2020№ 2162/02-09) судом направлялися судові повістки, які повернулися до суду за відсутністю адресата. Але, суд констатує, що відповідач скористалася своїм правом на подання відзиву та 16.12.2020 надіслала до суду відзив на позов, що свідчить про те, що останній достовірно відомо про те, що в провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа та відомий зміст позовних вимог позивача. Однак остання своїм правом прийняття безпосередньої участі в судовому засідання не скористалася, про причину неявки суду не повідомила. У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначає, що вона не погоджується із позовними вимогами та просить у задоволені позову відмовити з наступних підстав. Вона, як власник своєї земельної ділянки, має право самостійно вирішувати з яким орендарем підписувати договір оренди або емфітевзису. Зазначає про те, що на дату укладення договору емфітевзису від 05.04.2017, вона не була обізнана в тому, що діяла ще реєстрація договору оренди зі СТОВ «Канівці», якби позивач не зловживав її конституційними правами, як власника, надавши їй її екземпляр договору оренди від 01.07.2007. 24.04.2017 вона направила на адресу СТОВ «Канівці» заяву-повідомлення про відмову у поновленні договору оренди землі, оскільки у ТОВ «Гранекс-Черкаси» були кращі умови оренди. Після прийняття Чорнобаївським районним судом Черкаської області рішення від 28.02.2018, цього ж дня, вона особисто звернулася до ТОВ «Гранекс-Черкаси» із заявою про припинення дії договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 05.04.2017, зареєстрованого державним реєстратором виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області № 86219305 від 03.05.2017. Погоджуючись із рішенням суду, вона та ТОВ «Гранекс-Черкаси», за взаємною згодою, негайно припинили дію оспорюваного договору та отримали Витяг про скасування державної реєстрації. На її думку, постанова Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вважає, що всі ці вимоги при укладенні договору емфітевзису від 16.03.2018 були дотримані. Крім того, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 05.04.2017, укладений між ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] (його дія припинена 28.02.2018) вже був предметом іншого судового розгляду по справі № 709/2132/17, а тому правочин, який був укладений між нею та ТОВ «Гранекс-Черкаси» 16.03.2018 жодним чином не обтяжений правовідносинами, які виникли між нею та СТОВ «Канівці». Третя особа державний реєстратор виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Скляр Т.А. в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи судовою повісткою, про причину неявки суду не повідомила. Суд, радячись на місці, ухвалив: відповідно до положень ст. 223 ЦПК України справу розглядати у відсутності відповідача [PERSON] та третьої особи державного реєстратора виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Скляр Т.А., які були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, до суду не з`явилися, про причину неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали справи № 709/2132/17 за позовом СТОВ "Канівці" до [PERSON] , ТОВ "Гранекс-Черкаси", державного реєстратора виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Грязон Р.М., третя особа: Відділ у Чорнобаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, скасування рішення про державну реєстрацію цього договору, визнання договору оренди землі поновленим та за зустрічним позовом [PERSON] до СТОВ "Канівці" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд приходит до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,1001 га, розташована в адмінмежах Великоканівецької сільської ради Черкаської області, кадастровий номер 7125181600:03:000:3271, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 245101700 від 19.02.2021. Із матеріалів цивільної справи № 709/2132/17 встановлено, що 01.07.2007 між СТОВ «Канівці» та [PERSON] був укладений договір оренди землі, за яким [PERSON] передала в оренду СТОВ «Канівці» належну їй земельну ділянку площею 3,1001 га строком на 10 років, з 01.07.2007 по 01.07.2017 року (а.с. 5-6). Згідно акту прийому-передачі земельної ділянки від 01.07.2007 [PERSON] передала СТОВ "Канівці" земельну ділянку за договором оренди землі (а.с. 7). Вищевказаний договір пройшов державну реєстрацію у встановленому законодавством порядку та 02.07.2007 зареєстрований за № 040779700433 у книзі реєстрації договорів оренди земельних ділянок районного відділу Черкаської регіональної філії Центру ДЗК. Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 встановлено, що в період дії основного договору оренди землі з СТОВ «Канівці», 05.04.2017, відповідач [PERSON] уклала договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб цієї ж земельної ділянки з іншою юридичною особою, а саме: з ТОВ «Гранекс-Черкаси», який був зареєстрований 26.04.2017 державним реєстратором Виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 позов СТОВ "Канівці" до [PERSON] , ТОВ "Гранекс-Черкаси", Державного реєстратора виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Грязон Р.М., третя особа: Відділ у Чорнобаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання недійсним договору про встановлення права користування земельною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, скасування рішення про державну реєстрацію цього договору, визнання договору оренди землі поновленим - задовольно частково. Визнано недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) площею 3,1001 га, кадастровий номер 7125181600:03:000:3271, укладений 05.04.2017 між ТОВ "Гранекс-Черкаси" та [PERSON] .Скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, індексний номер 35014939 від 03.05.2017 про державну реєстрацію договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), укладеного 05.04.2017 між ТОВ "Гранекс-Черкаси" та [PERSON] .В решті позовних вимог відмовлено.Зустрічний позов [PERSON] до СТОВ "Канівці" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - задоволено. Усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 3,1001 га, що знаходиться в адміністративних межах Великоканівецької сільської ради, кадастровий номер 7125181600:03:000:3271.Стягнуто з ТОВ "Гранекс-Черкаси" на користь СТОВ "Канівці" витрати по оплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь СТОВ "Канівці" витрати по оплаті судового збору у розмірі 895,20 грн. Вказане рішення було оскаржено СТОВ «Канівці» у апеляційному порядку. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 було змінено, скасовано в частині відмови в задоволенні первісного позову про визнання договору поновленим, в частині задоволення зустрічного позову та стягнення судових витрат. У цій частині ухвалено нове рішення. Позов СТОВ «Канівці» до [PERSON] , ТОВ «Гранекс-Черкаси», державного реєстратора виконавчого комітету Новодмитрівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: відділ у Чорнобаївському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області в частині вимог про визнання договору оренди землі поновленим - задоволено. Визнано поновленим договір оренди землі від 01 липня 2007 року між СТОВ «Канівці» та [PERSON] , зареєстрований 02 липня 2007 року у Чорнобаївському районному відділі Черкаської філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040779700433. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до СТОВ "Канівці" про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь СТОВ «Канівці» судові витрати в сумі 2 960 грн. Стягнуто з ТОВ «Гранекс-Черкаси» на користь СТОВ «Канівці» судові витрати в сумі 2 000 грн. В іншій частині - рішення районного суду залишено без змін. На постанову Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 представником ТОВ «Гранекс-Черкаси» подана касаційна скарга. Ухвалою Верховного Суду від 17.08.2018 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою (а.с. 46-47). 14.08.2019 представник СТОВ «Канівці» за довіреністю Рева Ю.Ю. звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Бабенко Л.В. із заявою про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з реєстраційним номером: 1237869971251, кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 16.08.2019 за № 48265683 було відмовлено у проведенні державної реєстрації права оренди на вказану земельну ділянку у зв`язку із наявністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме: у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис № 25314269 про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (право емфітевзису) за ТОВ «Гранекс-Черкаси» на підставі договору від 16.03.2018 терміном на 49 років, зареєстрованого 16.03.2018 державним реєстратором виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Скляр Т.А. (а.с. 8). Судом встановлено, що 16.03.2018 між [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси» укладений договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), відповідно до п. 1.1 якого Власник земельної ділянки ( [PERSON] ) передає Землекористувачеві (ТОВ «Гранекс-Черкаси») право володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження нею. Землекористувач (ТОВ «Гранекс-Черкаси») приймає в користування від Власника ( [PERSON] ) земельні ділянки з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з метою використання для сільськогосподарських потреб з цільовим призначенням-для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка площею 3,1001 га, розташована в адміністративних межах Великоканівецької сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить Власникові на підставі Державного акту виданого 28.08.2002 за номером ІІІ-ЧР№ 037561, кадастровий номер земельної ділянки: 7125181600:03:000:3271. Положеннями п.п 1.2, 1.3 вказаного Договору передбачено, що Власник свідчить, що на земельній ділянці не розміщено житлових будинків, будь-яких інших будівель та/або споруд, земельна ділянка є придатною для використання за призначенням. Власник стверджує, що інші треті особи не мають право на вказане вище майно. Земельна ділянка вважається переданою Власником Землекористувачу у користування на праві емфітевзису з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до відомостям Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний номер витягу: 117623257 від 20.03.2018, договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 16.03.2018 був зареєстрований 16.03.2018 державним реєстратором виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Скляр Т.А., реєстровий номер: 25314269 (а.с. 51). Відповідно до положень п. 2.1 вказаного Договору сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором було виплачено наперед у 2017 році у сумі 161838 грн. Сторони домовилися, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на термін 49 років (п. 2.3). Розглядаючи справу, суд керується нормами матеріального права, які діяли на час укладення оспорюваного договору емфітевзису, тобто станом на 16.03.2018. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, із вищевказаних положень вбачається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Отже, Суд, розглядаючи справу, повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Згідно з ч. 1 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу(ч. 5 ст. 102-1 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно положень ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов`язковій державній реєстрації підлягають: зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Право емфітевзису ч. 1 ст. 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув. Оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до положень ст. 13 Закону «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 6 ЗУ «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Отже, із вищенаведеного вбачається, що і емфітевзис, і право оренди землі є речовими правами, які за своєю правовою природою не можуть одночасно встановлюватись щодо однієї земельної ділянки для різних правонабувачів. Чинне законодавство у сфері земельних відносин не передбачає можливості спільного використання земельних ділянок кількома особами на умовах договору емфітевзису і договору оренди. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 було визнано поновленим договір оренди землі від 01 липня 2007 року укладеним між СТОВ «Канівці» та [PERSON] , зареєстрований 02 липня 2007 року у Чорнобаївському районному відділі Черкаської філії Центру ДЗК. Вказане рішення вступило в законну силу 02.07.2018. Ухвалою Верховного Суду від 17.08.2018 було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «Гранекс-Черкаси» на постанову Апеляційного суду Черкаської області. Суд не погоджується із твердженнями представника відповідача ТОВ «Гранекс-Черкаси» та [PERSON] (у відзиві на позов) про те, що постанова Апеляційного суду Черкаської області від 02.07.2018 є незаконною, так як вона не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, оскільки вказана постанова, на час розгляду справи судом, є чинною, у встановленому законом порядку не скасована, а отже незаконною не визнавалася. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Також, обов`язковість виконання рішення суду, яке набрало законної сили, передбачено положеннями ст. 129-1 Конституції України. Відповідно до положень ст. 129-1 Конституцій України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Наведене свідчить, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає безумовному виконанню особою, на яку покладений такої обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна вчинити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції принципу верховенства права. Таким чином, законна сила судового рішення має свої об`єктивні та суб`єктивні межі. Об`єктивні межі полягають у тому, що правова дія судового рішення, що вступило у законну силу, поширюється на встановлені судом факти та правовідносини. Отже, суд констатує, що постанова Апеляційного суду Черкаської області, яка вступила в законну силу, поширюється на правовідносини, які виникли з приводу права користування спірною земельною ділянкою кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271, яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Суб`єктивні межі дії законної сили визначають коло осіб, на яких поширюється законна сила. До їх числа належать сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники. У даному випадку, сторонами правовідносин, які виникли з приводу користування земельною ділянкою кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271 є власник земельною ділянки - [PERSON] , орендар - СТОВ «Канівці» та емфітевт - ТОВ «Гранекс-Черкаси». Сторонами укладеного 16.03.2018 договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси», предметом договору є та же земельна ділянка кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271. Отже, суд не погоджується із твердженнями відповідачів про відсутність предмету спору у справі, яка розглядається судом та про те, що претензії СТОВ «Канівці» щодо порушення його переважного права на поновлення договору оренди на новий строк могли стосуватися лише договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 05.04.2017, який був у добровільному порядку припинений сторонами вказаного договору. Відповідно до положень ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч.ч. 1- 4 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до положень ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Саме тому у конкретних правовідносинах, зокрема щодо поновлення договору оренди землі на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі», добросовісність орендодавця по суті становить гарантію дотримання прав менш захищеної сторони, якою у спірних правовідносинах є орендар (постанова Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17). Аналіз ч. 2 ст. 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, ч. 3 ст. 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2020, справа № 311/2145/19). Отже, суд вважає, що уклавши 16.03.2018 договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), в період часу коли рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.02.2018 ще не вступило в законну силу, сторони вказаного договору - [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси» діяли не добросовісно. Останнім було достовірно відомо про розгляд судом спору стосовно права користування земельної ділянкою кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271 та про не набрання рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області статусу остаточного. Відповідно до положень ст. 17 ЗУ«Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі " Пайн Велі Девелопмент Лтд " та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на судовий захист свого порушеного права, а саме: права оренди спірної земельної ділянки. Спірний договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 28.02.2018 став наслідком недобросовісної поведінки відповідачів [PERSON] та ТОВ «Гранекс-Черкаси», отже в момент його укладення сторонами було допущено порушення вимог ч.1 ст.203 ЦК України. Отже, останній підлягає визнанню недійсним. Відповідно до положень ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки судом задоволено позовні вимоги СТОВ «Канівці» в частині визнання недійсним договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису), це є підставою для припинення права користування земельною ділянкою, кадастровий номер: 7125181600:03:000:3271, яка належить [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-ЧР № 037561, яке зареєстроване за ТОВ «Гранекс-Черкаси» на підставі договору емфітевзису від 16.03.2018, рішення про реєстрацію права користування земельною ділянкою прийняте державним рестратором виконавчого комітету Деньгівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Скляр Т.А.16.03.2018, відповідно до договору емфітевзису від 16.03.2018, номер запису про інше речове право № 25314269. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України) Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України). До позовної заяви представником позивача доданий попередній розрахунок розміру судових витрат (а.с. 8), відповідно до відомостям якого попередні судові витрати по справі складаються з: судового збору в розмірі 2102 грн. (платіжне доручення № 1418 від 15.09.2020, а.с 22), витрати понесені на оплату правової допомоги в сумі 1500 грн., які включають - складання позовної заяви - 500 грн., участь в судових засіданнях по 300 грн. за кожне судове засідання (квитанція до прибуткового касового ордеру № 4 від 13.10.2020, а.с. 19). Також, представником позивача - адвокатом Охріменко Н.М., під час судового розгляду, доданий до матеріалів справи акт виконаних робіт від 18.02.2021, відповідно до якого витрати на правову допомогу становлять: складання позовної заяви - 500 грн.; участь в чотирьох судових засіданнях - 1200 грн., всього витрати на правову допомогу становлять 1700 грн. Також додана квитанція до прибуткового касового ордеру № 7 від 18.02.2021 на суму 200 грн. Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Оскільки, позовні вимоги позивача задоволені повністю, із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102 грн., тобто по 1051 грн. з кожного. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Оскільки витрати позивача на правову допомогу складають 1700 грн., вказані витрати суд вважає співмірними із складністю справи,обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову, останні підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача в рівних частинах з кожного, тобто по 850 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved