Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] , в особі представника [PERSON] , із позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виготовлення посвідчення особи для повернення в Україну, паспорту для виїзду за кордон дитини без згоди батька, та дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері, без дозволу батька, який в подальшому уточнювала. Позов обгрунтовувала тим, що 02 грудня 2011 року вони із відповідачем [PERSON] уклали шлюб. Від цього шлюбу народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження видано в Республіці Сінгапур . Згідно довідки Посольства України в Республіці Сінгапур [PERSON] , [INFO] , зареєстрований громадянином України. Після укладення шлюбу сторони проживали разом, згодом вони переїхали до Сінгапуру , де і народився син [PERSON] , однак, внаслідок погіршення сімейних стосунків, після певного періоду часу почали проживати окремо. На даний момент в Фрунзенському районному суді м. Харкова перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами. Після народження дитини відносини сторін погіршились, вони перестали знаходити спільні підходи у вирішенні сімейних і родинних проблем, їх погляди на життя стали діаметрально протилежними. Позивач з сином зараз проживає у республиці Сінгапур , відповідач проживає окремо від них та створив нову сім`ю. Відповідач за своєю роботою та стилем життя здійснює на протязі року численні перельоти у різні кінці світу та піддає такому способу життя дитину, постійно порушуючи режим харчування та сну сина. Наслідком такого стилю життя на даний момент є недостатній словарний запас у дитини як з рідної, так і з англійської мови. Дитина почувається невпевнено у спілкуванні та не бажає ходити до китайського дитячого садка, де її ніхто не розуміє. Українських дитячих садочків і шкіл у Сінгапурі немає. Через постійні переміщення всієї сім`ї з країни в країну, слідуючи планам відповідача, син ніколи не мав стабільного мовного оточення і власного життєвого простору (дитина чула то англійську, то китайську, то філіппінську мови тощо, проживала в численних готелях та найманих квартирах), в результаті мовний розвиток сина критично запізнілий і недостатній для його віку. Батько дитини завжди слідував тільки власним інтересам в організації життя, сім`я мала прилаштовуватись під стиль життя відповідача. З метою створення належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, позивач вважає за необхідне повернутись з дитиною до України. Позивач з дитиною неодноразово перебувала на Батьківщині, дитина має своє коло спілкування в Україні, [PERSON] впевнено і залюбки спілкується з однолітками, має друзів та двоюрідну сестру свого віку, з якими любить разом проводити час. В Україні дитина має можливість спілкуватися з люблячою розширеною сім`єю, що сприяє психологічній стабільності та гармонійному всебічному розвитку. З огляду на це, позивач звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визначення місця проживання дитини з матір`ю. При розгляді даної справи виникла необхідність надати суду акт обстеження житлово-побутових умов дитини, висновок психолога за результатом психологічного обстеження дитини для визначення емоційної прив`язаності дитини до батьків. Для цього позивачу з дитиною необхідно прибути на деякий час до України, а саме до м. Харкова, для того, щоб мати змогу взяти участь у судових засіданнях, надати особисті пояснення, необхідні докази, здійснити відповідне обстеження дитини психологом. З цією метою позивач звернулась до відповідача з проханням, надати паспортний документ дитини для виїзду за кордон, а саме до України, оскільки такий документ зберігається у відповідача. Відповідач категорично відмовив позивачу у наданні цього документу, що призвело до порушення її прав та прав дитини на вільне переміщення, вибір місця проживання, оскільки спір між сторонами щодо визначення місця проживання спільної дитини зараз фактично не вирішений та перебуває на розгляді суду. Відповідач в одноосібному порядку приймає рішення щодо місця проживання та переміщення дитини. Утримання проїзного документу дитини відповідачем призводить до утруднення вирішення по суті судового спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Для вирішення по суті судового спору між позивачем та відповідачем щодо визначення місця проживання дитини є необхідність короткострокового прибуття позивача з дитиною до України, однак, відповідач утримує та відмовляється надати паспортний документ дитини для виїзду за кордон, що унеможливлює виїзд позивача з дитиною до України. Оскільки проїзний документ дитини сторін незаконно утримується відповідачем, цей документ фактично є викрадений, а тому позивач вимушена була звернутись до правоохоронних органів в Україні та Сінгапурі із повідомленням про втрату/викрадення закордонного паспорту дитини, [PERSON] . Позивач просила суд надати дозвіл матері - [PERSON] , на виготовлення посвідчення особи на повернення в Україну та паспорту для виїзду за кордон для дитини, [PERSON] , [INFO] , без згоди його батька, [PERSON] .. Надати дозвіл на в`їзд на територію України дитині, [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері, [PERSON] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] .. В подальшому позивач позов уточнила та просила надати дозвіл матері - [PERSON] , на виготовлення посвідчення особи на повернення в Україну та паспорту для виїзду за кордон для дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди його батька, [PERSON] . Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері, [PERSON] , в період зимових канікул дитини, а саме з 14 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року для оздоровлення, до Республіки Австрія, Швейцарської конфедерації, без дозволу батька дитини. Не погодившись із позовом [PERSON] представник відповідача надав відзив на позов, згідно якого зазначив, що відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, не порушуючими права позивача, а отже такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги є безпідставними і характеризуються відсутністю предмету спору, оскільки права позивача на виготовлення посвідчення особи на повернення в Україну та паспорту для виїзду за кордон для дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними. Згідно з пп. 2 п. 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 «оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Відповідно до п. 14 Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну, затвердженого постановою КМУ від 05 квітня 2017 року №285 «посвідчення оформлюється та видається у разі: 1) втрати або викрадення під час перебування за межами України документа, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України та/або дає право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 2) коли строк дії документа, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України та дає право на виїзд з України і в в`їзд в Україну, закінчився; 3) коли встановлено, що документ, який посвідчує особу, підтверджує громадянство України та дає право на виїзд з України і в 'їзд в Україну, є недійсним з інших причин; 4) коли громадянин України не оформлював документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України та/або дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну». Згідно з пп. 2 п. 4 вищезгаданого Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну «оформлення та видача посвідчення здійснюються: особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків, (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників». Безпідставним є посилання позивача на те, що «відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків». Проте дана редакція Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наразі втратила чинність та на момент подання позову є нечинною. Чинна редакція ст. 4 даного Закону України не містить подібного положення. Таким чином, за законодавством України оформлення для малолітнього громадянина України паспорту для виїзду за кордон в органах Державної міграційної служби України та посвідчення особи на повернення в Україну в дипломатичних установах України здійснюється на підставі заяви-анкети одного з батьків. Згода іншого з батьків для цього не потрібна. Крім того, відповідно до листа-відповіді Державної міграційної служби України № 6- 8923/1-19 від 11 листопада 2019 року впродовж 2019 року [PERSON] - законний представник малолітнього [PERSON] , [INFO] - з питання оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я своєї дитини до територіальних органів/підрозділів ДМС України не зверталась. При цьому, позивач зазначає, що вона перебувала на території України, а отже не була позбавлена реальної можливості звернутися до органів Державної міграційної служби України задля реалізації свого права на отримання паспорту для виїзду за кордон для дитини. Відповідно до листа-відповіді Міністерства закордонних справ України № 71/ПР/16- 091-1690 від 30 жовтня 2019 року, листа-відповіді Посольства України в Республіці Сінгапур № 61517/71-500-541 від 29 жовтня 2019 року, 15 серпня 2019 року, після подання позову, позивач звернулася до Посольства України в Республіці Сінгапур з метою оформлення посвідчення особи на повернення в Україну для дитини, але їй було відмовлено з огляду на недотримання Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну. Отже, для отримання позивачем паспорту для виїзду за кордон в органах Державної міграційної служби України та оформлення посвідчення особи на повернення в Україну в Посольстві України в Республіці Сінгапур для дитини згода відповідача не потрібна. Більш того, позивач попередньо не зверталася до Державної міграційної служби України для реалізації свого права на отримання паспорту для виїзду за кордон для дитини. У вересні 2019 року позивач мала всі документи, необхідні для виготовлення посвідчення особи на повернення в Україну для дитини, проте таке посвідчення вона за власним вибором не оформлювала, відмову в цьому також не отримувала. Таким чином, відсутнє порушення, невизнання або оспорювання права позивача на оформлення посвідчення особи на повернення в Україну та паспорту для виїзду за кордон для дитини. Позивач зазначає, що «проїзний документ дитини сторін незаконно утримується відповідачем, цей документ фактично є викраденим». Однак, такі звинувачення позивача є безпідставними та не відповідають дійсності. Наразі у Республіці Сінгапур розглядається справа № FC/OSG 146/2019 між позивачем та відповідачем щодо опіки, піклування, контролю та утримання дитини в Сімейному суді правосуддя Республіки Сінгапур . 17 вересня 2019 року Суд Сінгапуру виніс проміжний наказ по справі № FC/OSG 146/2019 про таке: заборонити позивачу вивозити дитину з Сінгапуру до вирішення сінгапурської справи в Суді Сінгапуру , окрім як за письмовою згодою відповідача або Суду Сінгапуру ; залишити паспорт та проїзні документи дитини на зберіганні та у володінні відповідача; заборонити позивачу подавати заяву на видачу нового паспорту для дитини, окрім як за письмовою згодою відповідача або Суду Сінгапуру ; заборонити позивачу забирати дитину зі школи, якою є дошкільний навчальний заклад. Крім того, 06 листопада 2019 року Суд Сінгапуру виніс проміжний наказ по справі № FC/OSG 146/2019 про здійснення догляду за дитиною батьками. Позивач та відповідач не повинні подавати заяву про видачу проїзних документів чи посвідчення особи для дитини; паспорт дитини для виїзду за кордон та Віза утриманця повинні зберігатися в адвокатів відповідача і не можуть видаватися без письмової згоди обох сторін та їх відповідних адвокатів, яка має бути отримана до моменту видачі. Прийняття Судом Сінгапуру вказаних проміжних наказів від 17 вересня 2019 року та 06 листопада 2019 року визнається також позивачем у першій заяві про зміну предмету позову від 14 липня 2020 року. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України не потребують доказування визнані позивачем і відповідачем обставини про передання третім особам на тимчасове зберігання проїзних документів дитини, обмеження позивача у можливості звертатися за оформленням нових проїзних документів для дитини та обмеження у виїзді дитини за межі Сінгапуру на підставі іноземного судового рішення. Таким чином, відповідач, зокрема його сінгапурські адвокати, здійснюють зберігання паспорту дитини для виїзду за кордон на підставі чинного імперативного рішення Суду Сінгапуру . Вимоги позивача про надання їй дозволу на виготовлення посвідчення особи на повернення в Україну та паспорту для виїзду за кордон для дитини без згоди відповідача суперечать приписам рішенням Суду Сінгапуру . Паспорт дитини для виїзду за кордон не є втраченим, викраденим або недійсним у зв`язку із закінченням його строку дії або з інших причин. Представник відповідача вважав подання такого позову є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами. Позивач не надала належних і достатніх доказів того, що виїзд дитини за кордон відповідатиме найкращим інтересам дитини. Вимоги про надання дозволу на виїзд дитини до Австрії та Швейцарії з 14 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року є необґрунтованими. Відсутні належні і достатні докази того, що виїзд дитини до Республіки Австрія та Швейцарської Конфедерації узгоджується з інтересами дитини, а також не надано жодних доказів повернення дитини в Україну, що створює правову невизначеність та не прогнозованість. Не вказано часові проміжки перебування дитини в кожній країні. Представник відповідача вважала, що усупереч вимогам закону, позивач не навела жодних доводів того, що виїзд дитини до Республіки Австрія та Швейцарської Конфедерації дійсно відповідатиме найкращим інтересам дитини, особливо враховуючи потенційну загрозу для здоров`я дитини з огляду на епідемію гострої респіраторної хвороби, спричиненої короновірусом COVІD-19. Позивач не довела, що тимчасовий виїзд дитини за кордон у період з 14 грудня 2020 року по 03 січня 2021 року не порушуватиме прав відповідача на спілкування з дитиною та не позбавлятиме його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, позивач не зазначила конкретний строк перебування дитини окремо в Республіці Австрія та окремо у Швейцарській Конфедерації і не обґрунтувала тривалість перебування дитини у кожній з цих країн, не вказала конкретної адреси, куди саме на оздоровлення вона має намір везти дитину, адреси закладів, ваучери на поселення в готелях та інше, не надала доказів належних санітарно-гігієнічних умов проживання та оздоровлення дитини в Республіці Австрія та Швейцарській Конфедерації, не обґрунтувала ціль виїзду дитини за кордон та не навела доводи, які б свідчили про неможливість оформити виїзд дитини за кордон за процедурою, встановленою чинним законодавством України. Позивач не надала належних доказів того, що вона зверталася до відповідача задля отримання його нотаріальної згоди на виїзд дитини з України, а також доказів відмови відповідача у наданні такої згоди. Вказане виключає можливість встановити обов`язкову обставину щодо того, чи буде дозвіл на виїзд дитини до Республіки Австрія, Швейцарської Конфедерації відповідати найкращим інтересам дитини, особливо з огляду на пандемію COVID-19. Надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з без згоди відповідача у супроводі позивача суперечитиме чинним судовим рішенням, винесеним Судом Сінгапуру стосовно позивача, відповідача та дитини. Більш того, такий виїзд дитини за кордон порушить встановлений графік участі відповідача у вихованні та піклуванні про дитину. При цьому між позивачем та відповідачем існує реальний спір щодо визначення місця проживання дитини. З огляду на вказане у відповідача є обґрунтовані побоювання того, що позивач може скористатися дозволом на виїзд дитини за кордон, виїхати з дитиною із Сінгапуру , де дитина має постійне і звичайне місце проживання, до України та протиправно утримувати дитину на території України у порушення батьківських прав та інтересів відповідача. Бажання позивача оформити посвідчення особи на повернення в Україну для дитини підсилює ризик реалізації позивачем свого наміру одноосібно вивезти дитину на постійне місце проживання в Україну. Такі дії позивача порушуватимуть вимоги чинного законодавства України щодо рівності прав і обов`язків батьків щодо виховання дитини, можуть призвести до фактичного позбавлення відповідача законної можливості брати участь у піклуванні про дитину, спілкуванні з нею. Просила у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Верховного Суду від 27.12.2019 року була визначена підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виготовлення посвідчення особи для повернення в Україну, паспорту для виїзду за кордон дитини без згоди батька, та дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини у супроводі матері, без дозволу батька Фрунзенському районному суду м. Харкова. Згідно ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" - ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.01.2020 року дана цивільна справа була прийнята до провадження та відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.11.2020 року дана цивільна справа була призначена до розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, при цьому пояснив, що на даний час шлюб між сторонами не розірвано, місце мешкання дитини не визначено, сторони із дитиною знаходяться в Сінгапурі . Позивач має намір та бажання повернутись в Україну, але представнику не відомо чи на постійне місце мешкання. Дитина проживає певний проміжок часу з кожним із батьків. У позивача не має паспорта дитини, вона направляла відповідачу клопотання про надання дозволу для виїзду, але відповідач уникає даної розмови. Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що відсутній предмет спору, так як не були порушені права позивача. Дитина сторін народилась в Сінгапурі , там відвідує садок та початкову школу, його дім в Сінгапурі. Дана справа не має самостійного значення, дозвіл батька на оформлення документів не потрібен. В Україні не має справ між сторонами. Дана справа з іноземним елементом. Спір між сторонами розглядається в Сінгапурі. Закордонний паспорт дитини оформлюється за заявою одного з батьків дитини, якщо оформлюється у Посольстві, то потрібна згода другого подружжя. Позивач зверталась до Посольства, але їй було відмовлено, так як не було усього пакету документів. Позивач до Державної міграційної служби не зверталась. Закордонний паспорт дитини знаходиться на зберіганні у адвокатів, згідно рішення Сінгапурського суду, було постановлено проміжне рішення. Рішенням Сінгапурського суду була встановлена спільна опіка батьків над малолітньою дитиною 50/50, також судом було заборонено вивозити дитину з країни, до остаточного рішення по справі, та отримувати документи для виїзду без дозволу суду. Паспорт на дитину, до остаточного рішення суду, зберігається у адвокатів. Також зазначила, що виїзд дитини із Сінгапуру , в умовах пандемії COVID-19, не відповідає інтересам дитини, так як і Австрія і Швейцарія перебувають у «червоній зоні», виїзд може бути небезпечним. Крім того, позивачем не обґрунтовані позовні вимоги, відсутні ваучери, відсутні відомості про бронювання отелю, його адреса, не зазначено проміжок часу перебування в кожній країні. Відсутні відомості про те, що позивач зверталась до відповідача та їй було відмовлено у наданні дозволу. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням розглядати справу у їх відсутності. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їхній сукупності та надавши їм належну правову оцінку, приходить до наступного. Згідно із ст. 141, 153,160 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про міжнародне приватне право" - особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Так судом було встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2011 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який народився в Сінгапурі , у батьків, що є громадянами України, та зареєстрований громадянином України, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та про народження дитини та довідкою Посольства України в республіці Сінгапур від 10.06.2019 року (а.с.16,19,20) Згідно копії заяви-вимоги про надання паспорту дитини для виїзду за кордон, яка була надіслана позивачем відповідачу 08.08.2019 року, позивач просила відповідача надати паспортний документ дитини для виїзду за кордон, а саме до України, зазначаючи, що паспортний документ знаходиться у відповідача. (а.с.21) Але будь-яка інформація щодо отримання даної заяви відповідачем відсутня. Також 08.08.2019 року заявою позивач повідомила Немишлянський ВП ГУНП в Харківській області про втрату паспорту громадянина України - дитини [PERSON] для виїзду за кордон (а.с.22) Судом встановлено, що сторони є громадянами України, але на даний час проживають в республіці Сінгапур, відповідач працевлаштований та сплачує податки, що підтверджується нотаріально посвідченим перекладом інформації про доходи та сплату податку на прибуток, виписками по рахунку, виданими Управлінням внутрішніх справ Сінгапура, копіє угоди про оренду житла та його оплату(а.с.81-96, 102-107,115-120) 01.06.2018 року в Сінгапурі між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюбний договір, в якому, в тому числі, були оговорена домовленість сторін щодо опіки, піклування, контролю та утримання [PERSON], за якою сторони мають однаковий, вільний та необмежений доступ до [PERSON] і право піклуватись над ним. Кожна сторона має право повезти [PERSON] на канікули за кордон не довше ніж на 1 місяць за раз в період відповідної половини його шкільних канікул, надавши іншому батьку належне повідомлення про проведення таких канікул наперед з детальним описом маршруту поїздки. Сторона, яка їде в таку поїздку, повинна потурбуватись про те, щоб інший із батьків підписав «Згоду» необхідну для виїзду. Кожному з батьків дозволяється брати [PERSON] з собою під час поїздки до родичів на Україну. Виходячи із принципів спільної опіки, усі важливі життєві питання, що стосується добробуту [PERSON], включаючи поїздки за кордон, вирішується шляхом спільного узгодження між сторонами. Важливі документи [PERSON] , такі як медичні книжки, ідентифікаційна картка, видані в Сінгапурі , підручники, страхові документи, щоразу передаються разом із [PERSON], а в особи, на піклуванні якої [PERSON] в цей час не перебуває, залишається його паспорт (т.2 а.с.48-59) Згідно ст. 48,59 Закону України "Про міжнародне приватне право" - до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.Сторони шлюбного договору можуть обрати право, що застосовується до шлюбного договору, відповідно до частини першої статті 61 цього Закону. Згідно виписки по рахунку та призначення платежів, вбачається, що відповідач робить перекази на ім`я позивача на утримання відповідно до шлюбного договору (а.с.124-127) Малолітня дитина сторін відвідує дошкільний навчальний заклад, що підтверджується висновком вчителя щодо дитини (т. 2 а.с. 151-154) Згідно інформації Державної міграційної служби України від 11.11.2019 року за даними бази Державної міграційної служби України впродовж 2019 року [PERSON] з питань оформлення паспорта громадянина України малолітньому [PERSON] , [INFO] , для виїзду за кордон на ім`я дитини до територіальних органів/підрозділів ДМС України не зверталась станом на 08.11.2019 року (а.с.159) За інформацією Міністерства закордонних справ України від 30.10.2019 року, у 2019 році [PERSON] та інші законні представники малолітнього [PERSON] , [INFO] , з клопотанням щодо оформлення на його ім`я паспорта громадянина України для виїзду за кордон не звертатись. За даними Посольства України в Сінгапурі, 15.09.2019 року громадянка України [PERSON] звернулась до дипломатичної установи з питань оформлення [PERSON] посвідчення особи на повернення в Україну. Посольством було відмовлено заявниці в оформленні наданого документа, відповідно до пп.2 п.39 Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну, затвердженого постановою КМУ від 05.04.2017 року № 285. (а.с.156 т.2) Згідно інформації Посольства України в республіці Сінгапур від 29.10.2019 року зазначено, що протягом 2019 року [PERSON] до Посольства України в республіці Сінгапур із заявою про оформлення [PERSON] , [INFO] , паспорта громадянина України для виїзду за кордон не зверталась. 15.08.2019 року на адресу посольства України в республіці Сінгапур надійшла заява від [PERSON] щодо оформлення [PERSON] посвідчення особи на повернення в Україну. З огляду на недотримання процедури, яка встановлена Порядком оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну, затвердженого постановою КМУ від 05.04.2017 року № 285, в оформленні посвідчення особи на повернення в Україну [PERSON] - було відмовлено (а.с.157 т. 2) 17.12.2019 року Посольством України в республіці Сінгапур було повідомлено, що у вересні 2019 року на одному із консульських прийомів громадянці України [PERSON] було роз`яснено порядок звернення щодо оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну. [PERSON] для ознайомлення була надана довідка з поліції про викрадення паспорту її сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну, затвердженого постановою КМУ від 05.04.2017 року № 285, документ ( протокол, довідка тощо), виданий компетентним органом іноземної держави, що підтверджує факт звернення особи щодо втрати або викрадення документа, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України та дає право на виїзд з України і її в`їзд в Україну входить до переліку обов`язкових документів при зверненні до дипломатичної установи із заявою про оформлення та видачу посвідчення особи на повернення в Україну. З огляду на наведене повідомили, що дипломатична установа уповноважена розглядати заяву про оформлення та видачу посвідчення особи на повернення в Україну лише за наявності усіх документів встановлених п. 17 Порядку (а.с.158 т.2) Згідно копії наказу суду у сімейних справах Сінгапуру від 17.09.2019 року у справі про опіку щодо малолітнього [PERSON] , між сторонами [PERSON] та [PERSON] , було заборонено відповідачу або його представнику вивозити [PERSON] з Сінгапуру до вирішення цієї справи, окрім як з письмової згоди позивача або з дозволу суду. Паспорт та проїзні документи дитини залишені на зберіганні та у володінні позивача (а.с.161 т. 2) Тобто в судовому засіданні встановлено, що документи дитини втрачені не були. Згідно копії наказу суду у сімейних справах Сінгапуру від 06.11.2019 року у справі про опіку щодо малолітнього [PERSON] , між сторонами [PERSON] та [PERSON] , було встановлено у період, до винесення будь-яких наступних наказів: догляд за [PERSON] має здійснюватися обома сторонами в такому порядку: відповідач доглядає за [PERSON] з четверга після школи до 10.00 години у неділю, кожного другого тижня, починаючи з 07.11.2019 року; відповідач доглядає за [PERSON] з середи після школи до 10.00 години у неділю, кожного другого тижня, починаючи з 13.11.2019 року. Позивач доглядає за [PERSON] решту часу (а.с.166 т.2) 03.02.2020 року Посольством України в республіці Сінгапур було повідомлено, що у період з 16 вересні 2019 року по 03 лютого 2020 року [PERSON] із заявою про оформлення [PERSON] , [INFO] , паспорта громадянина України для виїзду за кордон чи посвідчення особи на повернення в Україну до Посольства України в Республіці Сінгапур не зверталась. (а.с.196 т. 2) Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталась із заявами до поліції Сінгапуру , а саме 13.08.2019 року позивач повідомила, що перебуває у процесі розлучення із чоловіком, бажає прийняти рішення стосовно встановлення опіки над їх дитиною. 29.03.2019 року вона повернулась в Сінгапур з України і цього ж дня передала два українських паспорти дитини - [PERSON] , згідно із їхньою домовленістю. Суть домовленості полягала в тому, що хто одержить право опіки над дитиною, у того і буде зберігатися паспорт дитини. Однак, з того часу [PERSON] так і не передавав їй паспорт дитини з березня 2019 року (а.с.207,208, 212,218 т.2) За приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, при цьому обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно із статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до частини другої пункту 7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 (у редакції постанови Кабінету Міністрів Українивід 16 листопада 2016 року № 1001, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. У разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Відповідно до частин другої, четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини за вимогами статті 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Нормами законодавства та Конвенції про права дитини закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини. Цього принципу необхідно дотримуватися при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення. Також з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний, гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток та необхідний для такого розвитку рівень життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) дійшла висновку про те, що дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, за відсутності другого з батьків може бути наданий на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Згідно Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну, затвердженого постановою КМУ від 05.04.2017 року № 285 зазначено, що посвідчення особи на повернення в Україну є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України (крім випадків, передбачених законами), дає право на в`їзд в Україну, оформляється і видається закордонними дипломатичними установами України. Оформлення та видача посвідчення здійснюються: особі, яка досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто; особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Посвідчення може бути також видано особам без громадянства, які мають право на постійне проживання в Україні, іноземцям та особам без громадянства, яких в Україні визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, в разі втрати або викрадення під час перебування за кордоном виданих в Україні документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, якщо строк дії таких документів закінчився або встановлено, що вони є недійсними з інших причин. Для оформлення посвідчення згідно з пунктами 14 і 15 цього Порядку заявник або його законний представник подає до дипломатичної установи такі документи: 1) заяву-анкету;2) документ (протокол, довідку тощо), виданий компетентним органом іноземної держави, що підтверджує факт звернення особи щодо: втрати або викрадення документа, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України та дає право на виїзд з України і в`їзд в Україну;втрати або викрадення документа особи без громадянства, яка має право на постійне проживання в Україні, іноземця та особи без громадянства, яких в Україні визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що посвідчує особу та дає право на виїзд з України і в`їзд в Україну;3) документ, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України та/або дає право на виїзд з України і в`їзд в Україну (у разі наявності);4) документ, що посвідчує особу та підтверджує статус особи без громадянства, яка має право на постійне проживання в Україні (у разі наявності), або документ іноземця чи особи без громадянства, яких в Україні визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що посвідчує особу та/або дає право на виїзд з України і в`їзд в Україну (у разі оформлення посвідчення особі згідно з пунктом 15 цього Порядку);5) довідка про реєстрацію особи громадянином України (у разі народження за кордоном дитини, батьки або один із батьків якої є громадянином України і постійно проживає на території України, та у разі, коли такій дитині не оформлювалися документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України та/або дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну);6) свідоцтво про народження дитини або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентним органом іноземної держави (у разі наявності), якщо оформлюється посвідчення дитині або дані про дитину вносяться до посвідчення законного представника;7) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника (у разі подання документів законним представником);8) дві кольорових фотокартки дитини розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (у разі внесення до посвідчення законного представника даних про дитину);9) одну кольорову фотокартку розміром 10 х 15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування (у разі оформлення посвідчення особі, яка не досягла дванадцятирічного віку, особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку із тривалим розладом здоров`я, або у разі наявності обґрунтованих обставин, які доводять неспроможність заявника прибути до найближчої дипломатичної установи);10) документ, що підтверджує сплату консульського збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Дипломатична установа має право відмовити в оформленні та видачі посвідчення у разі, коли: заявник/компетентний орган іноземної держави подав не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення та видачі посвідчення. (п.39) Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи, що згідно законодаства України виготовлення посвідчення на особу для повернення в Україну не потребує згоди другого з батьків, а тільки передбачає звернення законного представника до дипломатичної установи з пакетом документів визначеним в Порядку оформлення та видачі посвідчення особи на повернення в Україну, затвердженого постановою КМУ від 05.04.2017 року № 285, і відмовлено позивачу було лише з підстав ненадання необхідних документів. Крім того, позивач не довела належними та допустимими доказами, що тимчасовий виїзд дитини до Австрії та Швеції в період пандемії COVID-19, забезпечить найкращий інтерес дитини, не порушить прав батька на спілкування здитиною та не позбавить його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, враховуючи виниклий між сторонами спір, що перебуває на розгляді Суду Сінгапура , суд дійшов висновків про недоведеність позовних вимог, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed