Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 червня 2016 року по 30 січня 2017 року вона працювала у комунальному підприємстві по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на посаді заступника директора з адміністративних питань. На день її звільнення Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 18 284,03 грн. 10.02.2017 року Деснянським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 2-н/754/98/17 про стягнення з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на користь позивачки заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, який 24.02.2017 року був пред'явлений до виконання. 06.02.2017 року Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі № 910/23387/16 про визнання банкрутом комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва. Позивачкою заявлено кредиторську заборгованість до боржника - Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва в розмірі 94 062,95 грн., з яких до реєстру вимог кредиторів включено 73 221 грн. 66 коп. ЇЇ визначено кредитором першої черги. Судове засідання 29.05.2017 року, на якому передбачалося прийняття рішення про відкриття ліквідаційної процедури по Комунальному підприємству «Житлорембудсервіс», не відбулося, оскільки ПАТ «Київенерго» направило скаргу до Київського апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 року в частині відмови у визнанні кредиторських вимог ПАТ "Київенерго" та прийняти нове рішення, яким визнати ПАТ "Київенерго" конкурсним кредитором КП "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва в повному обсязі, а саме на суму 14 108 829, 60 грн. 13 червня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" Київський апеляційний господарський суд залишив без задоволення. Станом на 04.08.2017 року касаційну скаргу ПАТ «Київенерго» у Вищому господарському суді не зареєстровано, судовий розгляд не призначено. Даний процес суттєво відтермінував відкриття ліквідаційної процедури по КП «Житлорембудсервіс» та, як наслідок, значно затримав процес безпосереднього погашення заборгованості по заробітній платі. Відповідна затримка, яка цілком обумовлена чинним законодавством, виникла внаслідок бездіяльності службових осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яких, відповідно до п. 4 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.06.2012 року № 1008, було покладено контроль за виконанням даного розпорядження, зокрема завершення процедури припинення діяльності ДКП «Житлоремфонд» шляхом приєднання до КП «Житлорембудсервіс» протягом одного року, тобто до 14.06.2013 року. Однак, Комісією з припинення не вжито організаційно-правових заходів, які пов'язані з припиненням ДКП «Житлоремфонд» і направлені на складення відповідного передавального акту та передачі заборгованості комунального підприємства визначеному правонаступнику - КП «Житлорембудсервіс». Всі активи підприємства були передані до правонаступника, а боргові й зобов'язальні (які також мали бути передані КП «Житлорембудсервіс») залишилися за підприємством, яке фактично не має джерел погашення заборгованості. Станом на 04.08.2017 року організаційно-правові заходи по припиненню діяльності ДКП «Житлоремфонд» шляхом приєднання до КП «Житлорембудсервіс» не виконано, новий склад ліквідаційної комісії не затверджено, передавальний акт не підписано. Дана ситуація склалася внаслідок бездіяльності службових осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, відсутності належного контролю при здійсненні ними своїх повноважень, оскільки обидва підприємства перебувають у сфері управління Деснянської РДА. Невиплата заробітної плати, непроведення з позивачкою належних розрахунків спричинили для позивачки скрутне матеріальне становище, унеможливили забезпечення нормального існування [PERSON] та членів її сім'ї, наслідком чого стало виникнення важкого психологічного стану. Соціальна допомога по безробіттю дозволяє їй задовольнити мінімальні життєві потреби, при цьому її нарахування припиниться з 14 вересня 2017 року, відповідно до Законів України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", "Про зайнятість населення", інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, що фактично позбавляє коштів для організації життя позивачки. Крім того, відсутність коштів, які не виплачені підприємством, не дозволяють [PERSON] отримати платні медичні послуги, яких не має у переліку безоплатних (зокрема: УЗД, аналізи, стоматологічні послуги). На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду в розмірі 46 257, 47 грн. У судовому засіданні позивачка подала заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просила суд стягнути з Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на користь [PERSON] заподіяну моральну шкоду в розмірі 101 490, 27 грн. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що вони є необґрунтованими та безпідставними. Просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивачки та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 01 червня 2016 року по 30 січня 2017 року [PERSON] працювала у Комунальному підприємстві по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на посаді заступника директора з адміністративних питань, що підтверджується трудовою книжкою. На день звільнення [PERSON] у зв'язку зі скороченням чисельності працівників Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 18 284,03 грн. 10.02.2017 року Деснянським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 2-н/754/98/17 про стягнення з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на користь позивачки заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 18 284,03 грн., який 24.02.2017 року був пред'явлений до виконання. 06.02.2017 року Господарським судом міста Києва порушено провадження у справі № 910/23387/16 про визнання банкрутом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва. [PERSON] заявлено кредиторську заборгованість до боржника - Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва в розмірі 94 062,95 грн., з яких до реєстру вимог кредиторів першої черги включено 73 221 грн. 66 коп., що підтверджується ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.04.2017 року. Однак, ПАТ «Київенерго» направило скаргу до Київського апеляційного господарського суду, в якій просило скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.04.2017 року в частині відмови у визнанні кредиторських вимог ПАТ "Київенерго" та прийняти нове рішення, яким визнати ПАТ "Київенерго" конкурсним кредитором КП "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва в повному обсязі, а саме на суму 14 108 829, 60 грн. 13 червня 2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" Київський апеляційний господарський суд залишив без задоволення. Крім того, відповідно до рішення Київської міської ради від 27.10.2011 року № 396/6612 «Про деякі питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передаються до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації» Державне комунальне підприємство по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Ватутінського району м. Києва «Житлоремфонд» припиняє свою діяльність шляхом приєднання до комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва, яке визнано правонаступником ДКП «Житлоремфонд». Позивачка в позовній заяві посилається на те, що даний процес суттєво відтермінував відкриття ліквідаційної процедури по КП «Житлорембудсервіс» та, як наслідок, значно затримав процес безпосереднього погашення заборгованості по заробітній платі. Відповідна затримка, яка цілком обумовлена чинним законодавством, виникла внаслідок бездіяльності службових осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, на яких, відповідно до п. 4 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.06.2012 року № 1008 було покладено контроль за виконанням даного розпорядження, однак, Комісією з припинення не вжито організаційно-правових заходів, які пов'язані з припиненням ДКП «Житлоремфонд» і направлені на складення відповідного передавального акту та передачі заборгованості комунального підприємства визначеному правонаступнику - КП «Житлорембудсервіс». Всі активи підприємства були передані до правонаступника, а боргові й зобов'язальні (які також мали бути передані КП «Житлорембудсервіс»), залишилися за підприємством, яке фактично не має джерел погашення заборгованості. Разом з тим, сторона позивача не надала до суду жодного доказу, який би підтверджував причинно-наслідковий зв'язок між покладеними обов'язками на відповідача щодо контролю за виконанням Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.06.2012 року № 1008 та розглядом справи № 910/23387/16 Господарським судом м. Києва, оскільки відкладення розгляду справи відбувається з процесуальних причин, а не з вини відповідача. Пунктом 1.1 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.06.2012 року № 1008 визначено - утворити Комісію з припинення Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Ватутінського району м. Києва «Житлоремфонд» шляхом приєднання до комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва. Крім того, відповідно до п. 2.2 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.06.2012 року № 1008 вжиття заходів щодо припинення Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Ватутінського району м. Києва «Житлоремфонд» повинні були вжиті в термін не пізніше одного року з дня видання цього розпорядження, тобто до 14.06.2013 року. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.02.2015 року № 134 склад комісії з припинення Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Ватутінського району м. Києва «Житлоремфонд» було змінено. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.08.2016 року № 727 склад комісії з припинення Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Ватутінського району м. Києва «Житлоремфонд» було змінено. Враховуючи вищевикладене, можна зробити переконливий висновок про те, що формування комісії з припинення Державного комунального підприємства по утриманню будівель, споруд та прибудинкової території Ватутінського району м. Києва «Житлоремфонд» та зміни її складу здійснюється виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а не Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, а тому посилання позивачки на бездіяльність службових осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо невжиття організаційно-правових заходів по припиненню діяльності ДКП «Житлоремфонд» шляхом приєднання до КП «Житлорембудсервіс», не затвердження ліквідаційної комісії та не підписання передавального акту є безпідставними та необґрунтованими. Сторона позивача не надала жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би бездіяльність відповідача. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пункт 4 вказаної Постанови, свідчить, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії. Стаття 1173 Цивільного кодексу України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст . 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не підтвердила в судових засіданнях та не надала доказів, що моральна шкода, яка полягає у спричиненні для неї скрутного матеріального становища, унеможливило забезпечення нормального існування позивачки та членів її сім'ї, наслідком чого стало виникнення важкого психологічного стану, є прямим наслідком заподіяння відповідачем протиправних дій, оскільки затримка у виконанні судового наказу від 10.02.2017 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, не має ніякого відношення до здійснення своїх повноважень відповідачем. Відповідно до вимог ст. 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами у цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Слід також зазначити, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов'язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Крім того, згідно розрахунку моральної шкоди, який надала позивачка, він був здійсненний на підставі середньоденного заробітку та затримки відкриття ліквідаційної процедури КП «Житлорембудсервіс», що не відповідає чинному законодавству України та не обґрунтований стороною позивача, як вірний. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності та судову практику, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями чи бездіяльності відповідача та завданням позивачці моральної шкоди, не доведений правовий вплив відповідача на затримку відкриття ліквідаційної процедури КП «Житлорембудсервіс», суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed