Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

03.09.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошових коштів. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.10.1993 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2013 року. Позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі, а саме 05.08.2003 року мі позивачем та Регіональним відділенням у м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву була укладена кредитна угода №35 за якою отримано кредит для будівництва житла у розмірі 127915,00 грн. 10.10.2006 року між позивачем та Іпотечним центром у м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" був укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою №35 від 05.08.2003 року. На виконання вимог п. 3.1.7 зазначеного договору іпотеки 19.10.2006 року між позивачем та ЗАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" був укладений договір страхування майна, що є предметом іпотеки, а саме: [ADDRESS]. 26.06.2013 року між позивачем, який діяв також за згодою відповідачки, та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу [ADDRESS] за ціною 856000,00 грн., що за курсом НБУ станом на час подання позовної заяви становило 107094,00 доларів США. Позивач зазначає, що після отримання грошових коштів сторони вирішили відступити від засад рівності часток подружжя та поділити їх в пропорції 4/5 частин на користь відповідача та 1/5 частина на користь позивача, про що відповідачка склала відповідну розписку. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2014 року прийнятою а результатами розгляду апеляційної скарги на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2013 року, встановлено, що станом на 21.09.2012 року між сторонами подружні відносини вже припинились. За таких обставин позивач вважає, що всі наступні платежі після 21.09.2012 року у розрахунок зобов'язань за кредитною угодою №35 від 05.08.2003 року та договором страхування, що є предметом іпотеки від 19.10.2006 року, були зроблені позивачем самостійно, з власних коштів. Враховуючи, що вказані договори створили обов'язки щодо повернення кредиту і для відповідача, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 4/5 частин здійснених ним платежів по квитанціях: №169330 від 27.09.2012 року на суму 888,00 грн.; №175068 від 26.12.2012 року на суму 900,00 грн.; №357417 від 15.03.2013 року на суму 900,00 грн.; №377939 від 29.05.2013 року на суму 72030,04 грн. та за квитанцією до прибуткового касового ордеру №8875 від 12.10.2012 року на суму 1621,05 грн., всього у сумі 61071,27 грн. Також позивач зазначає, що у період з 21.09.2012 року по 26.06.2013 року позивачем самостійно були сплачені рахунку по оплаті житлово-комунальних послуг за квартирою [ADDRESS] всього на суму 6386,88 грн. і позивач просить стягнути з відповідача 4/5 частин вказаних витрат у розмірі 5109,50 грн. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що після розлучення з відповідачкою сторони продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру та поділили кошти у частинах 1/5 позивачу і 4/5 відповідачці, всього позивач передав відповідачці 88350,00 доларів США для подальшої купівлі квартири, оскільки такою була її умова продажу спільної квартири. Позивач стверджує, що ніяких коштів на сплату житлово-комунальних послуг відповідачка йому не передавала та вважає за правомірне і якщо суд дійде висновку про поділ спільних зобов'язань колишнього подружжя в розрахунку 50/50. Також позивач стверджує, що всі зазначені у позовній заяві платежі були здійснені ним особисто за власні кошти. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що з урахуванням встановлених ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2014 року обставин стосовно дати припинення подружніх відносин, всі вказані у позовній заяві платежі були здійснені самостійно позивачем з його власних коштів. Також представник стверджує, що у своїх поясненнях відповідачка зазначала, що з отриманих за попереднім договором купівлі-продажу коштів в сумі 95920,00 грн. нею був сплачений аванс в сумі 3000,00 доларів США за покупку 2-ї квартири особисто для неї, а решту позивач сплатив за договором позики. При цьому відповідач не заперечувала своєї письмової заяви про те, що гроші від продажу спільного майна були поділені сторонами з відступленням від засад рівності часток подружжя у спільному майні, і вона отримала 88350,00 доларів США, що включають і суму її авансового внеску в розмірі 3000,00 доларів США, що були отримані за попереднім договором купівлі-продажу від 29.05.2013 року. Під час судового засідання, відповідачка не змогла відповісти на питання щодо розміру коштів, які вона внесла на погашення кредиту. Таким чином, на думку представника, знайшов підтвердження той факт, що гроші в сумі 72030,04 грн. на погашення кредиту за кредитною угодою №35 від 05.08.2003 року були сплачені виключно позивачем з тих коштів, які він отримав від продажу спільного сумісного майна подружжя, а отже - з особистих коштів. На думку представника, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона брала участь в утриманні спільного сумісного майна подружжя у вигляді сплати комунальних та інших платежів в інтересах сім'ї після фактичного припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства та розірвання шлюбу. Також, за твердженням представника, не були подані докази участі відповідачки у сплаті платежу за договором страхування спільного сумісного майна подружжя. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що 72030,04 грн. за договором кредиту були сплачені не з особистих коштів позивача, а з коштів, що були отримані за попереднім договором купівлі-продажу квартири у сумі 95920,00 грн. Частина вказаних коштів була витрачена на завдаток за квартиру, яку відповідачка мала придбати, а інша частина була сплачена по кредиту і таким чином, кредит був повністю погашений. Відповідачка стверджує, що сплачувала за комунальні послуги та приймала участь у сплаті витрат за договором страхування іпотечного майна, але фактично вносив кошти позивач, які вона йому передавала як особисто, так і через спільного сина. Позивачка зазначає, що всі витрати сплачувались сторонами порівну. По поділу коштів від продажу квартири дійсно домовились добровільно. Оскільки не було коштів щоб погашати кредит позивач наполягав на продажу квартири, щоб закрити кредит і вступити в участь у новобудові. Відповідачка стверджує, що сторони домовились з наданого завдатку сплатити кредит і саме з отриманих за попереднім договором купівлі-продажу коштів, був сплачений кредит та оплачений завдаток на квартиру для неї та дітей. Позивачка вказує, що якби могла собі уявити, що позивач буде стягувати з неї ці кошти, то ніколи б не погодилась на продаж квартири. Стосовно сплати за комунальні послуги позивачка стверджує, що кошти для цього позивачу передавав їх спільний син, однак розписок з позивача про отримання коштів вона не брала, оскільки не могла уявити, що виникне така ситуація. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що платежі сплачені 27.09.2012 року, 26.12.2012 року та 12.10.2012 року були здійснені в період шлюбу, з коштів, що належали подружжю на праві спільної сумісної власності та поділу не підлягають. Щодо оплати здійсненої позивачем 15.03.2013 року у сумі 900,00 грн. представник вказує, що половину з цієї суми відповідачка передала позивачу через їх спільного сина [PERSON], а оплата за договором кредиту у розмірі 72030,04 грн. була здійснена за рахунок коштів отриманих за попереднім договором купівлі-продажу спільного сумісного майна. З приводу поділу суми за оплачені житлово-комунальні послуги представник зазначила, що з урахуванням норм чинного законодавства України такі суми мають ділитись порівну і ніякої домовленості між сторонами щодо поділу таких сум з розрахунку 4/5 на 1/5 частини не було. Враховуючи неналежне виконання позивачем своїх обов'язків щодо утримання батьком своїх дітей, представник просить суд взяти до уваги інтереси відповідачки та дітей, які утримувались за власний рахунок відповідачки з вересня 2012 по жовтень 2013 року та відмовити у стягненні витрат на житлово-комунальні послуги. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2013 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. При цьому, вказаним рішенням було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.10.1993 року (а.с. 18-19). За змістом положень ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2003 року між сім'єю в особі позивача та Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву було укладено кредитну угоду №35 за якою надано кредит на будівництво житла за адресою: [ADDRESS] (а.с. 23-27). 10.10.2006 року між позивачем та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи "Держаний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" укладений договір іпотеки квартири збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (а.с. 32-34). За змістом п. 3.1.7. договору іпотеки, іпотекодавець на протязі 10 календарних днів з моменту підписання цього договору здійснює страхування предмета іпотеки, який знаходиться в його володіння та користуванні, за власний рахунок на користь іпотекодержателя. Страхування майна, що є предметом іпотеки здійснюється у страховій компанії ЗАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" у порядку, обумовленому договором страхування, на повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування протягом часу виконання свого зобов'язання. На виконання вказаного пункту договору іпотеки позивачем з ЗАТ "СК "Українська страхова група" був укладений договір страхування від 19.10.2006 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного договору (а.с. 35-36). Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом наявної в матеріалах справи копії ухвали Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів: "те що [PERSON] сплачує кошти на повернення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки кредитний договір між ним та ПАТ "Платінум Банк" на кредит у розмірі 30326,00 грн. зі сплатою 9,9900% річних на строк до 01.10.2015 року був укладений 21.09.2012 року, тобто після припинення ним подружніх відносин з позивачкою, що підтверджується рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2013 року" (а.с. 20-22). Як вбачається з матеріалів справи, за кредитною угодою №35 від 05.08.2003 року позивач після зазначеної вище в ухвалі Апеляційного суду м. Києва дати (21.09.2012 року) сплатив: 27.09.2012 року - 888,00 грн. за квитанцією №169330; 26.12.2012 року - 900,00 грн. за квитанцією №175068; 15.03.2013 року - 900,00 грн. за квитанцією 357417 та 29.05.2013 року - 72030,04 грн. за квитанцією №377939 (а.с. 28-31). Також, за наведеним вище договором страхування спільного сумісного майна позивачем було сплачено 1621,05 грн., що підтверджується копію квитанції до прибуткового касового ордеру №8875 від 12.10.2012 року (а.с. 37). 26.06.2013 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 856000,00 грн. (а.с. 40). За змістом наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 26.06.2013 року, відповідачка отримала від позивача 88350,00 доларів США від продажу зазначеної вище спільної квартири для подальшого придбання двокімнатної квартири для себе та двох дітей (а.с. 41). Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 3 ст. 61, ст. 65 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В процесі розгляду справи, на підставі наведених вище письмових доказів та пояснень сторін і їх представників судом встановлено, що сторони добровільно відступили від рівності часток у спільному сумісному майні, поділивши отримані від продажу належної колишньому подружжю квартири кошти у частках 1/5 позивачу та 4/5 відповідачці. Добровільне відступлення від рівності часток, або збільшення розміру частки одного з подружжя за рішенням суду полягає у тому, що одна з сторін несе несприятливі матеріальні наслідки такого відступлення порівняно з іншою стороною по всій масі спільного майна та спільних зобов'язань. Тож, добровільно відступивши від рівності часток позивач безпідставно вимагає стягнення 4/5 частин від виконаного ним зобов'язання за кредитним договором, оскільки несприятливим наслідком такого добровільного поділу в даному випадку є сплачене позивачем грошове зобов'язання понад ? частину, і тому стягненню з відповідачки підлягає лише половина виконаного самостійно позивачем грошового зобов'язання. З врахуванням встановлених ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.02.2014 року обставин щодо дати припинення подружніх стосунків, суд приходить до висновку, що здійснені позивачем платежі по договору кредиту та договору страхування після 21.09.2012 року виконані ним самостійно і стягненню з відповідачки підлягає половина таких витрат позивача, окрім коштів сплачених 29.05.2013 року за квитанцією №377939 на суму 72030,04 грн., що становить 2154,53 грн. (888,00 грн. + 900,00 грн. + 900,00 грн. + 1621,05 грн. : 2). Щодо позовних вимог стосовно грошових коштів сплачених за договором кредиту 29.05.2013 року по квитанції №377939 на суму 72030,04 грн., суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.2013 року між позивачем та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за змістом якого, при підписанні цього договору позивач отримав від покупця [PERSON] грошові кошти в сумі 95920,00 грн. (а.с. 128). Саме у день підписання та отримання зазначених грошових коштів - 29.05.2013 року, позивач сплатив 72030,04 грн. по квитанції №377939 за кредитною угодою №35 від 05.08.2003 року. Тож враховуючи викладене, та з огляду на те, що позивачем не представлено будь-яких належних доказів того, що станом на час сплати вказаних коштів він мав зазначений розмір грошей у своїй особистій власності, суд приходить до висновку, що вказана сума була сплачена з отриманих коштів за попереднім договором купівлі-продажу, які є спільною сумісною власністю сторін, а сплата цієї суми з особистих коштів позивача, в процесі судового розгляду справи, свого підтвердження не знайшла. Оскільки сплата коштів у розмірі 72030,04 грн. відбулась зі спільних грошових коштів колишнього подружжя, поділу між сторонами вона не підлягає. Посилання сторони позивача на те, що з суми отриманої за попереднім договором купівлі-продажу відповідачкою був сплачений завдаток за нову квартиру у сумі 3000,00 доларів США, суд до уваги не приймає, оскільки у позовних вимогах ставить питання щодо сплати грошових коштів у сумі 72030,04 грн. по квитанції №377939 від 29.05.2013 року, які з урахуванням викладеного позивач безпідставно вважає особистими коштами. Позовних вимог щодо поділу вказаного завдатку позивачем не заявлялось і це питання судом не досліджувалось. Стосовно вимог про відшкодування позивачу здійснених ним витрат на утримання спільного сумісного майна подружжя, суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи у період з 21.09.2012 року по 26.06.2013 року позивач сплатив за надані комунальні послуги, послуги зв'язку та Інтернету по квартирі [ADDRESS] грошові кошти на загальну суму 6386,88 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних квитанцій (а.с. 42-66). Відповідно до ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.ст. 355, 368, 369 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.ст. 63, 68 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Виходячи з того, що добровільно з відступленням від засад рівності часток подружжя у спільному сумісному майні були поділені кошти від продажу квартири, така домовленість не може поширюватись на минуле утримання спільного майна подружжя і враховуючи положення наведених норм чинного законодавства України та ст.ст. 66, 68 ЖК УРСР, суд приходить до висновку, що витрати на утримання спільної квартири сторін мають розподілятись порівну між ними. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідачки на те, що вона також приймала участь у витратах на житлово-комунальні послуги, оскільки окрім її власних пояснень такі твердження не доведені належними та допустимими доказами, а всі наявні у справі квитанції містять посилання на позивача як на платника за цими квитанціями. Також не заслуговують на увагу при вирішенні питання про стягнення витрат на житлово-комунальні послуги посилання відповідачки на положення ст.ст. 71, 180, 199 СК України, оскільки в даному випадку відбувається не поділ спільного сумісного майна подружжя, а стягнення витрат на утримання спільного майна. За наведених обставин, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає ? частина здійснених позивачем витрат на утримання спільного сумісного майна у розмірі 3193,44 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial