Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.03.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №10982/1-к відповідно до якого позивач надав кредит у сумі 125000 євро, а відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. На забезпечення умов виконання кредитного договору з [PERSON] було укладено договір поруки №10983/1-к від 14.03.2007 р. Відповідно до умов договору поруки, [PERSON] поручається за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами, а у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] разом з [PERSON] солідарно відповідають перед позивачем у повному обсязі. Банк свої зобов'язання виконав, кредит надав, але відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконали, кредит та відсотки не сплатили. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.10.2016 р. позовну заяву було залишено без руху, з наданням позивачу строків для усунення недоліків (а.с. 61). 02.11.2016 р. представник позивача - Шупік М.Є. подав до суду заяву з додатком на усунення недоліків, які зазначені в ухвалі суду від 17.10.2016 р. (а.с. 64-67). 15.11.2016 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження за даним позовом (а.с. 70). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.03.2017 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишено без розгляду в зв'язку з повторною без поважних причин неявкою в судове засідання представника позивача (а.с.93). 31.10.2017 р. ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва, ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 10.03.2017 р. скасовано і направлено справу для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції (а.с.122). Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні 05.02.2018 року в зв'язку із набранням законної сили змін до Цивільного процесуального Кодексу України, судом було поставлено на обговорення питання про порядок проведення в зв'язку з цим подальшого судового розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.02.2018 р. призначено справу до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 06.06.2018 р. призначено розгляд справи по суті (а.с. 211-212). 06.04.2018 року до суду зі сторони відповідача [PERSON] надійшов відзив, у відповідності до якого вимоги позову вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Посилається на те, що у своїй позовній заяві ТОВ «Кредитні ініціативи» посилається на договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 р. Відповідач не вступав у цивільно-правові відносини з ТОВ «Кредитні ініціативи» та не підписував жодних договорів з ТОВ «Кредитні ініціативи». Таким чином, відповідач вважає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зловживають цивільними та цивільно-процесуальними правами при зверненні до суду з даним позовом. Станом на 17 грудня 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності щодо набуття Товариством відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників, які не є суб'єктами господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» у позовній заяві також підтверджує, що вищезазначений договір відступлення прав вимоги є за своїм змістом договором факторингу. Таким чином, боржником у договорі факторингу може бути суб'єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб'єкти господарювання. У позовній заяві ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначає, що Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 р. №2а-12909/12/2670 було скасовано п.1 вказаного Розпорядження. Проте, на думку відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» навмисно «забув» зазначити, що дана постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 р., була скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 р. Кредитний договір №10982/1-к від 14.03.2007 р. є договором споживчого кредитування, тобто не пов'язаний зі здійсненням підприємницької діяльності. Укладання небанківською фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника-фізичної особи є порушенням вимог п.п 2 п. 12 зазначеного вище розпорядження. ТОВ «Кредитні ініціативи», всупереч заявам і гарантіям, викладеним в п.10.2 Договору відступлення прав вимоги від 17.12.12 р. на думку відповідача не має повної цивільної правоздатності, зокрема, стосовно надання послуг факторингу щодо договорів з боржниками фізичними-особами. Отже, враховуючи викладені вище доводи, вважає, що договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року в частині відступлення прав вимоги по зобов'язаннях що виникли на підставі кредитного договору №10982/1-к від 14.03.2007 р. підписаного між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] має бути визнаний судом недійсним, оскільки він суперечить нормам чинного законодавства, так як вчинений з порушенням правового режиму обмежених в обігу об'єктів цивільного права. Крім того, у позовній заяві ТОВ «Кредитні ініціативи» також посилається на те, що Законом, який має вищу юридичну силу не встановлено обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення прав вимоги, а Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04,2009 року, є підзаконним актом. Проте на думку відповідача, такі посилання не заслуговують на увагу, оскільки дія підзаконного нормативно-правого акту на час укладення договору про відступлення прав вимоги не була припинена та такий жодним чином вимогам закону не суперечить, а лише конкретизує механізм його застосування у певній частині. Таким чином, відповідач вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів відступлення права вимоги за кредитним договором №109821-к від 14.03.2007 р. та доказів належного повідомлення позичальника про відступлення прав вимоги. Відповідач не був повідомлений про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором, йому не було повідомлено рахунків для обслуговування кредиту. Крім того, відповідач звертав увагу суду на те, що сторона позивача надала суду неналежні докази та копії документів які не відповідають оригіналу (договір відступлення), не додав жодних доказів, які б підтверджували документально наявність та суму заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Наданий розрахунок заборгованості у валюті кредиту на думку відповідача, є лише відображенням суб'єктивних арифметичних розрахунків, числові значення яких не ґрунтуються на об'єктивних фактах і не можуть виступати доказами існуючої заборгованості. Також, у розрахунку заборгованості, наданому позивачем відсутня інформація про те, яку суму відповідач повинен був сплатити, скільки насправді сплатив відповідач, і яким чином були розподілені дані платежі банком. У той же час, розрахунок заборгованості наданий позивачем не містить таких відомостей, сума заборгованості за тілом кредиту не підтверджується жодними первинними бухгалтерськими документами. Відповідно не підтверджені бухгалтерськими документами нараховані проценти. Нарахування ж комісій у випадку, коли відсутній поточний рахунок позичальника, відповідач взагалі вважає незаконним. Отже, відповідач вважає, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зловживає цивільним правом і намагається стягнути заборгованість за фальшивим та недійсним документом - розрахунком заборгованості, який є відображенням односторонніх розрахунків ТОВ «Кредитні ініціативи», які не відповідають вимогам кредитного договору та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідач звертав увагу суду на те, що у нього, виникає сумнів щодо належної сплати позивачем судового збору, оскільки платіжне доручення яке міститься в матеріалах справи (а.с. 67), складене з чисельними порушеннями вимог законодавства до форми та змісту платіжних документів, не містить печатки та підпису платника ТОВ «Кредитні ініціативи». За таких обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав суду належних доказів, не мав достатньою правоздатністю щодо укладення договору факторингу по відношенню до прав вимоги до фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання та здійснює свою господарську діяльність всупереч чинному законодавству України, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову. 04.06.2018 р. представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] позов не визнає, виходячи з наступного. 14.03.2007 р. між Акціонерним комерційним промислово - інвестиційним банком та [PERSON] було укладено договір поруки №10983/1-к. Після 2007 року і по теперішній час, ні банком, ні позивачем, ні від [PERSON] жодних вимог майнового характеру до неї, як до фінансового поручителя за кредитним договором висунуто не було, інформація про наявність чи відсутність заборгованості по кредиту в порядку передбаченому п. 3.1 договору поруки до відома не доводилась, письмові вимоги оформлені у відповідності до п. 3.2. договору поруки не вручалися. Відповідач вважає, що позивач незаконно пред'явив до неї позов. Крім того, зазначає, що позов подано без доказів, які підтверджують факт отримання [PERSON] кредиту в розмірі 125 000,00 євро. В матеріалах справи відсутня заява на видачу готівки з підписом [PERSON] про отримання ним зазначеної суми коштів. Відповідач звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні і інші документи, які б відображали інформацію по кредиту. Крім того, вважає, що позов поданий до неї за договором поруки, який є припинений в силу Закону. Так, відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Умовами договору поруки, укладеним між банком і [PERSON] передбачено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Таким чином, відповідач вважає, що умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. Вимога до відповідача про виконання нею солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна була бути пред'явлена в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, що підтверджується графіком платежів або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права. У даному випадку, [PERSON], на виконання умов договору кредиту, останній платіж здійснив у листопаді 2012 р. Враховуючи, що погашення наступного чергового платежу у відповідності до положень кредитного договору повинно здійснюватися відповідно до графіку, а саме у строк не пізніше 13 числа кожного місяця, яким в даному випадку було 13 грудня 2012 р., відтак на думку сторони відповідача позов до поручителя про виконання нею солідарного з боржником (позичальником) зобов'язання за договором кредиту повинен був бути поданий упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, але не пізніше 14.06.2013 р. Таким чином, пред'явивши позов після спливу шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов'язання по сплаті заборгованості по тілу кредиту, процентами, а саме лише через три роки та три місяці, порука за договором поруки є припиненою. Отже відповідач вважає, що договір поруки на час звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості втратив чинність. На підставі викладеного, відповідач просила відмовити у задоволені вказаного позову. Відповідно до клопотання представника позивача, наявного в матеріалах справи, останній просить розглядати справу за його відсутності на підставі наявних доказів та матеріалів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладене в поданому відзиві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладене в поданому відзиві, просив в задоволені позову відмовити. Вивчивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення сторони відповідачів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що 14.03.2007 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №10982/1-к. Відповідно до якого позивач надав кредит у сумі 125000 євро, а відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, що визначені в договорі повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. На забезпечення умов виконання кредитного договору з [PERSON] було укладено договір поруки №10983/1-к від 14.03.2007 р. Відповідно до умов договору поруки, [PERSON] поручається за виконання боржником умов кредитного договору власними коштами, а у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] разом з [PERSON] солідарно відповідають перед позивачем у повному обсязі. 17.12.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні Ініціативи» зобов'язалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов'язувалось відступити ТОВ «Кредитні Ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку №1 до договору відступлення, в тому числі і за кредитним договором №10982/1-к від 14.03.2007 року, укладеним з [PERSON] Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно ч. 2 п. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами». Суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором необґрунтовані, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як вбачається зі змісту укладеного договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року, умови вказаного договору мають ознаки договору факторингу оскільки відповідно до Розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесені сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) як: фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», особа набуває статусу фінансової установи після внесення про неї запису до відповідного державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно до копії свідоцтва про реєстрацію фінансової установи та додатка до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи №214 серія ФК від 15.09.2011 р. ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовою установою з 22.09.2008 року (а.с. 37-38). Так, відповідно до додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, який є невід'ємною частиною свідоцтва про реєстрацію фінансової установи види фінансових послуг, як має право здійснювати фінансова компанія ТОВ «Кредитні ініціативи» без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: фінансовий лізинг; надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів; надання поручительств; надання гарантій; факторинг. Відповідно до положень ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Статтею 23 цього Закону передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо інших ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Таким чином, зазначеним законом визначено, що виключне право та/або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами та нормативно-правовими актами державного органу, що здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Пунктом 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, визначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників-суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Тобто на момент укладення між ПАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" договору про відступлення прав вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб. Посилання представника позивача в позовній заяві про те, що Законом, який має вищу юридичну силу, таких обмежень не встановлено, а Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03.04,2009 року, є підзаконним актом, який не може суперечити Закону, не заслуговує на увагу, оскільки дія підзаконного нормативно-правого акту на час укладення договору про відступлення прав вимоги не була припинена та такий жодним чином вимогам закону не суперечить, а лише конкретизує механізм його застосування у певній частині. Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.06.2013 р. відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання незаконним розпорядження №231 від 03.04.2009 року. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 р. №2а-12909/12/2670 було скасовано п.1 Розпорядження №231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року, «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Однак, ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 16.02.2016 р., постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.06.2013 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 р. було скасовано, та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Окружного адміністративного суду м Києва від 04.10.2016 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Колекшн Груп» до Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання незаконним розпорядження №231 від 03.04.2009 року залишено без розгляду. Таким чином, немає жодного судового рішення, що набрало законної сили, яке б визнавало п.1 Розпорядження №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не чинним. Отже, станом на 17.12.2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» не мало необхідного обсягу цивільної правоздатності щодо набуття Товариством відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників, які не є суб'єктами господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Крім того, відповідно до підпункту «а» п. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Україна приєдналася до Конвенції УНІДРУА відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний фінансовий лізинг» від 11 січня 2006 року № 3301-IV. Частиною 2 ст. 10 ЦК України визначено, що якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, міститься інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Таким чином, ТОВ «Кредитні ініціативи» не надало належних і допустимих доказів відступлення права вимоги за кредитним договором №109821-к від 14.03.2007 р. та доказів належного повідомлення відповідача [PERSON] про відступлення прав вимоги. Отже, відповідач [PERSON] не був повідомлений про відступлення прав вимоги за кредитним договором, йому не було повідомлено рахунків для обслуговування кредиту. Враховуючи викладене, та в зв'язку із тим, що позивач не набув прав вимоги за кредитним договором, не надав доказів того, чи включений кредитний договір та договір поруки у даній справі до реєстру заборгованості боржників, права вимоги за якими отримав позивач, а також тим, що у позивача, як фактора відсутнє право на придбання відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб'єктом господарювання та за відсутністю правових підстав для укладення договору відступлення прав вимоги щодо позивача, суд вважає доцільним відмовити в задоволені позову щодо стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи» за кредитним договором № 10982/1-к. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] за договором поруки від 14.03.2007 р. №10983/1-к, на користь ТОВ «Кредитні Ініціативи», судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від для укладання договору поруки. Умовами договору поруки передбачено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. З наведеної правової норми випливає, що умови договору поруки від 14.03.2007 року не можуть суперечити положенням ЦК України, і саме норми закону є визначальними при тлумаченні його умов. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Наданий стороною позивача до позовної заяви розрахунок заборгованості нечитабельний, а отже, у суду відсутня можливість перевірити правильність нарахування заборгованості, пені, оскільки остання залежить від розміру несплачених відсотків та тіла кредиту, та здійснення стороною відповідача останнього платежу, але як пояснювали відповідачі в судовому засіданні, останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснив в листопаді 2012 р., що позивачем спростовано не було. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Проте, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Так, судом встановлено, що банк звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за договором про надання кредиту змінив строки позовної давності. Таким чином, при зміні банком, на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, строку виконання основного зобов'язання, шестимісячний строк, протягом якого кредитор має право звернутись з позовом до поручителя повинен обчислюватись з моменту припинення позичальником виконання основного зобов'язання за договором про надання кредиту №10982/1-к від 14.03.2007 року, а саме з листопада 2012 року. Виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання нею солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Тобто, ТОВ «Кредитні Ініціативи» звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості з поручителя [PERSON] у 2016 році, тобто більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язань, порушили вимоги ст. 559 ЦК України. Верховний Суд України в постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 висловив правову позицію у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та припинення поруки, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом. Таким чином, банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення заборгованості з фінансового поручителя за кредитним договором №10982/1-к [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обв'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Враховуючи викладене, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed