Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

19 вересня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ідея Банк», у якому просить визнати недійсним кредитний договір № С11.230.72986 від 12 січня 2017 року, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 січня 2017 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено договір про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки, який укладається згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування. Позивач вважає, що при укладенні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ « Про захист прав споживачів, так у порушення положень ч.2 ст. 11 цього закону їй у письмовій формі не було повідомлено положення цього закону, з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, текст документа виконаний дрібним шрифтом, через що вона його підписала не читаючи; у порушення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» банк встановив щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4 % від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду, незважаючи на те, що це супутня послуга банку і її компенсація не може бути за рахунок позивача, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплачувати на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь; в порушення норм встановлених п.14 ч.1 ст.6 Закону України « Про третейські суди», згідно яких третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку ( кредитної спілки), у п.9 Угоди передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даної Угоди становлять предмет спору, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків; у порушення норм, встановлених абз.5,11 п.2 ст. 8 Закону України « Про захист персональних даних» у п.5.8 Угоди передбачено, що позивач ніби то надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку своїх персональних даних безстроково. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору мало місце порушення ряду норм встновлених Законом України « Про захист прав споживачів», ЗУ « Про третейські суди», ЗУ « Про захист персональних даних», а тому є підстави для визнання договору недійсним у цілому. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 вересня 2018 року відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачем ПАТ «Ідея Банк» надано відзив на позовну заяву. Заперечення відповідача зводяться до того, що оскаржуваний позивачем правочин на час його вчинення відповідав вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, не суперечив вимогам цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, вчинений особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало внутрішній волі сторін, вчинений у письмовій формі, встановленій законом та спрямованій на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним правочином. Між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь -які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, тому така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Посилання позивача про неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних також є необгрунтованими, оскільки, як вбачається з п.5.8 право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Позивач жодним чином не позбавлений права письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку банком його персональних даних. Звертають увагу суду на той факт, що з моменту укладення Кредитного договору Позивачем сплачувався кредит, а отже позивач впродовж тривалого періоду визнавала та повністю погоджувалася з умовами Кредитного договору та не мала заперечень щодо його виконання. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участі не надходило. У зв'язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надану позовну заяву та докази на обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень, суд прийшов до наступного висновку. 18 січня 2017 року між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON] було укладено Угоду С11.230.72986 про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки, яка укладається згідно з умовами Договору комплексного банківського обслуговування (надалі - Договір), що затверджений розпорядженням Банку із усіма змінами та доповненнями до нього. Згідно пункту 1 Угоди передбачено найменування банківського продукту: кредитна картка Card Blanche Blue (для діючих клієнтів), відповідно до п. 2 Угоди банк відкриває Клієнту поточний рахунок [NUMBER] у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно - кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає Клієнту міжнародну платіжну картку MasterCard World терміном дії 2 (два) роки з моменту її випуску (надалі - Кредитна картка). Згідно п.3 Угоди банк надає Клієнту кредит шляхом встановлення відновлюваної Кредитної лінії по поточному рахунку (надалі - Кредитна лінія та/або Кредит) на наступних умовах: максимальний ліміт Кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000 грн. (Двісті тисяч гривень). Ліміт Кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, становить 14 400 грн. Враховуючи, що зобов'язання банку щодо встановлення ліміту кредитної лінії є для нього відкличними та безризиковими, визначення суми кредитної лінії, що може бути доступна клієнту протягом строку дії відновлювальної кредитної лінії, здійснюється банком в межах встановленого угодою максимального ліміту кредитної лінії без будь-яких обмежень. Процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24% річних. ( а.с. 8). За твердженням позивача, при укладенні кредитного договору відповідачем порушено її права як споживача, що передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», зокрема під час укладення вищевказаного кредитного договору банком, всупереч вимог ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача», яка була чинна на момент укладення договору, не було повідомлено у письмовій формі про істотні умови кредитного зобов'язання. При цьому позивач зазначила, що не мала можливості ознайомитися з положеннями кредитного договору через дрібний шрифт викладеного тексту та обмеженість у часі, а підписуючи договір сподівалася на добросовісність працівника банку. Дійсно, положеннями ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача»( чинного на момент укладення кредитного договору між сторонами 18 січня 2017 року) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які діяли на момент укладення спірного договору, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищевказаною інформацією. З довідки - повідомлення від 18 січня 2017 року, наданої відповідачем до відзиву на позов, підписану [PERSON], вбачається, що до підписання кредитного договору, банк надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка становить 14 400 грн. з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, яка складає 101,2 %, абсолютного значення подорожчання кредиту в рік 4 298 грн. Укладаючи угоду про відкриття Кредитної лінії та обслуговування кредитної картки сторони погодились у п.5.1, що клієнт ознайомлений з умовами Договору, що затверджений розпорядженням Банку із усіма змінами та доповненнями, оприлюдненими на Інтернет- сторінці банку за електронною адресою та які йому роз'яснені, зрозумілі та з якими він згоден. Крім того, суд враховує, що з моменту укладення Кредитного договору позивачем сплачувався кредит, про що свідчить виписка по рахунку за період з 18 січня 2017 року по 11 жовтня 2018 року, що свідчить про виконання сторонами умов договору та те, що позивач не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала. Згідно з ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Внаслідок вищезазначеного, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, то відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним. При цьому, у договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено ч.2 ст.627 цього Кодексу. За таких обставин доводи позивача про ненадання банком позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту є необґрунтованими та спростовуються досліджениими судом доказами, а тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивач [PERSON], крім того, зазначає, що кредитодавець всупереч вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в оспорюваному договорі передбачив сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4% від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду, незважаючи на те, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. При цьому ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» ( в ред. чинній на момент укладення договору) передбачає також, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту споживача з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Як вбачається з п.1.2 Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб- діючих клієнтів банку передбачена комісія за обслуговування( від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду) - 4%, щомісячно в останній робочий день місяця. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18 січня 2017 року, що укладений між сторонами спору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів". За положеннями ч.5 ст. 11,18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (в подальшому втратили чинність 10 червня 2017 року), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16. За таких підстав позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та слід визнати недійсним п.1.2 Тарифів на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб- діючих клієнтів банку ( комісія за обслуговування ( від залишку заборгованості на кінець розрахункового періоду) - 4% щомісячно в останній робочий день місяця до Угоди С11.230.72986 від 18 січня 2017 року про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки, укладеної між Публічним акціонерним товариством « Ідея Банк» та [PERSON]. Крім того, заявляючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на порушеня норм, встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Відповідно до п.9, укладеної муж сторонами Угоди всі вимоги, які виникають при виконанні даної Угоди або у зв'язку з нею, або випливають з неї та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови Угоди, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Угоди. Клієнт підписанням цієї Угоди засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду. Проте статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про третейські суди третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 5 пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку, держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також: у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам - третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України закріплено положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві. Спеціальним законом, який регулює правовідносини по отриманню та виконанню споживчого кредиту з Позивачем є ЗУ «Про захист прав споживачів». Статтею 18 зазначеного Закону передбачено визнання недійсними умов договору, або визнання недійсним його в цілому, якщо він обмежує права споживача. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин (або його окремі умови), визнані судом недійсним, є недійсним з моменту його (їх) вчинення. Таким чином, на час укладення третейського застереження між позивачем та відповідачем ЗУ «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15. Аналогічна Правова позиція, викладена у Постанові ВСУ від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15. Нормами ч.4. ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд вважає, що умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена п.9. Угоди, укладеної між сторонами, є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також вказаний пункт договору не узгоджується із положеннями п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11 травня 2004 року N 1701-IV, зокрема про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами, а тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України, вищевказаний пункт кредитного договору щодо третейського застереження визнається судом недійсним. Таким чином і в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, позивач [PERSON] зазначає про порушення при укладенні спірної угоди норм, встановлених абз. 5, 11 п.2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних». Відповідно до п.5.8, укладеної між сторонами угоди, позивач надає Банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку своїх персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Клієнт звільняє Банк від обов'язку повідомлення про передачу його персональних даних пов'язаним товариствам Банку, партнерам Банку чи іншим розпорядникам бази персональних даних, які є такими відповідно до закону. Клієнт підтверджує, що отримав повідомлення про включення інформації про нього до Бази персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством з метою видачі кредиту, а також відомості про його права, визначені Законом України «Про захист персональних даних», і про осіб, яким надаються дані про нього для виконання зазначеної мети. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист персональних даних» згода суб'єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб'єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб'єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставляння відмітки; Поряд з цим за cт. 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини. Так відповідно до cт. 11 ЗУ «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно п.б cт.6 ЗУ «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поряд з цим відповідно абзацу 5,11 п. 2 cт. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку. Позивач надала банку письмову згоду на обробку її персональних даних, яка надана відповідачем з відзивом на позов, пунктом 5.8, укладеної між сторонами угоди, передбачено, що згода на обробку її персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Тобто самою угодою передбачено право позивача на письмове відкликання згоди на обробку персональних даних. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення вимог у цій частині. Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення недійсної частини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: partial