Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики від 21.10.2009 року у розмірі 171 500,00 грн., 10% від суми заборгованості у розмірі 17\~150,00 грн., а також судовий збір. В обґрунтування зазначив, що 21.10.2009 року між ним - [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, було укладено безстроковий договір позики, про що [PERSON] було написано власноручно розписку, згідно якої відповідач отримав в борг грошові кошти у сумі 7\~000,00 доларів США. Впродовж тижня відповідач ще попросив у борг стільки ж, але позивач погодився на позику лише при її нотаріальному посвідченні. По нотаріальному посвідченому договору позики від 29.10.2009 року ним борг було стягнуто у судовому порядку, про що 11.08.2015 року винесено рішення Красногвардійськотго районного суду м. Дніпропетровська, яке вже виконане відділом ДВС. До 2013 року за договором позики від 21.10.2009 року від позичених ним грошових коштів, які відповідач зобовязувався повертати йому з урахуванням додаткових 15% від суми боргу, як тільки його справи будуть налагоджені (стабільний прибуток від бізнесу), позивач нічого не отримував. Тому, вони з відповідачем [PERSON] додатково домовилися про строки повернення боргу, а саме: до 01 вересня 2013 року з урахуванням лише 10% від суми боргу. Отже, відповідач взяв у нього - [PERSON] за договором позики грошові кошти у сумі 7000 доларів США, про що сам написав розписку. Крім того, вони домовилися з відповідачем, що даний договір є безстроковим, але пізніше, після предявлення вимоги, додатково був установлений термін повернення боргу, а саме: до 01.09.2013 року. В звязку з тим, що протягом часу відповідач не виконував свої зобовязання, сума боргу не змінилася. До теперішнього часу [PERSON] має борг у розмірі 7000 доларів США, що на теперішній час, згідно офіційного курсу Нацбанку 24,5 еквівалентно 171\~500,00 грн., які до теперішнього часу не повернув. 14.07.2016 року відповідачу за місцем проживання було відправлено лист-вимогу з пропозицією в добровільному порядку виконати грошові зобовязання в погашенні боргу вищевказаної суми, але його лист залишився без відповіді. За договором вони визначилися та встановили строк повернення позики з 01 квітня 2013 року до 01 вересня 2013 року, отже строк позовної давності в 3 роки ним не порушений, оскільки термін спливає 01.09.2016 року. 02 листопада 2016 року позивач надав суду уточнену позовну заяву про стягнення грошових коштів, змінивши правові підстави позову, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] за інвестиційним договором грошові кошти у розмірі: 171500 грн. - сума інвестиційних грошових коштів за договором; 10% від інвестиційної суми у розмірі 17150 грн., а також судовий збір, а всього 188650 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 21.10.2009 р. між ним - [PERSON], було укладено договір щодо вкладання грошових коштів в добудову сауни по вул. Наримській 33/35, про що [PERSON] власноручно написано договір щодо отримання ним інвестиційних коштів та визначено порядок їх повернення, згідно якої відповідач отримав грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США. Крім того, була досягнута домовленість про безстроковість даного договору, та оговорено, що інвестор [PERSON] зі свого боку має право розірвати укладений договір, але при даних обставинах сума повернення грошових коштів буде становити лише 7 000 доларів США та плюс 15% від вкладеної суми інвестиції. При цьому посилався на ст.2,9,20 Закону України "Про інвестиційну діяльність". До 2013 року за інвестиційним договором від 21.10.2009 р. від вкладених позивачем грошових коштів, які відповідач зобов'язувався повертати від отриманого прибутку з розрахунку: 33,5% позивачу, та 66,5% - [PERSON] відповідно, позивач нічого не отримував. Тому, вони з відповідачем додатково домовилися про розірвання укладеного між ними Договору та визначили строки повернення інвестиційних грошових коштів, а саме: до 01 вересня 2013 р. з урахуванням лише 10% від суми інвестиції. Таким чином, строк позовної давності в 3 роки ним не порушений, оскільки термін спливав 01.09.2016 p., а позов подано 26.07.2016 р. Вважає, що відповідач [PERSON], отримав від нього, за інвестиційним договором від 21.10.2009 р. грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США, про що власноручно написав розписку. Посилаючись на ч.2 ст.651 ЦК України, зазначив, що в їхньому конкретному випадку Договором було передбачено право інвестора розірвати даний Договір. Також, посилався на ст.611 ЦК України, зазначивши, що правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором, тобто знову ж таки, додатково встановлено 10% від інвестиційної суми. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена цим договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України. В звязку з тим, що протягом часу відповідач не виконував свої зобов'язання інвестиційна сума не змінилась. До теперішнього часу [PERSON] має повернути позивачу грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, що на теперішній час, згідно офіційного курсу Нацбанку 24.5 еквівалентно 171 500 грн., які до тепер не повернув. 14.07.2016 р. Відповідачу за місцем проживання було відправлено лист-вимогу з пропозицією в добровільному порядку виконати грошові зобов'язання в погашенні боргу вищевказаної суми, але лист залишився без відповіді. За інвестиційним договором та додатком до Договору від 23.01.2013 р. відповідач зобов'язувався повернути позивачу інвестиційні грошові кошти у розмірі 7000 доларів США та 10% від суми, що складає 700 доларів США. 16 листопада 2016 року представник відповідача [PERSON] надав суду письмові заперечення в яких просив відмовити у задоволенні уточненої позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Зазначивши, що у липні 2016 року [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики від 21.10.2009 року у розмірі 171 500,00 грн., 10% від суми заборгованості у розмірі 17 150,00 грн., а також судовий збір. 26 вересня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] були задоволенні повністю і з [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 188 650,00 грн. 02 листопада 2016 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська зазначене вище заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду. Після скасування судом заочного рішення, позивач подав до суду уточнену позовну заяву, згідно з якою зазначив, що 21.10.2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір щодо вкладання грошових коштів в добудову сауни по вул. Наримськііі 33/35, про що [PERSON] власноруч написано договір щодо отримання ним інвестиційних коштів та визначено порядок їх повернення. Тобто позивачем були змінені підстави позову. При цьому посилаючись на ч.2 ст.31 ЦПК України, зазначив, що суд повинен роз'яснити позивачеві, що його згода на розгляд справи за відсутності відповідача є одночасно відмовою від частини своїх процесуальних прав щодо розпорядження позовними вимогами, зокрема, щодо неможливості зміни позивачем предмета або підстави позову та зміни розміру позовних вимог. В матеріалах справи наявна заява від 26.09.2016 року, в якій позивач просить суд розглянути справу за відсутності його та його представника, а також зазначає, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення судом. За таких обставин, відповідач вважає, що згода позивача на розгляд справи за його відсутності є одночасною його відмовою від своїх процесуальних прав, зокрема, щодо неможливості зміни ним предмета або підстави позову, а тим паче з огляду на те, що позовні вимоги вже були розглянуті судом по суті, оскільки було винесено заочне рішення по даній справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнену позовну заяву і просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення уточненої позовної заяви, посилався на письмові заперечення, зазначивши, що він вважає, неможливим змінити підстави позову після винесення судом заочного рішення та заявив про застосування строку позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 жовтня 2009 року між сторонами було укладено договір, згідно умов якого [PERSON] здійснює вкладання грошових коштів в благоустрій та добудову сауни по вул. Наримській 33/35, а [PERSON] отримує інвестиційні кошти 7 000 доларів США (а.с.15). Згідно вказаного договору сторони досягли згоди, що при вводі сауни в експлуатацію отриманий від її роботи прибуток буде ділитися між сторонами наступним чином: 33,5% - [PERSON], та 66,5% - [PERSON] Також вказаним договором визначено порядок повернення грошових коштів та досягнута домовленість про безстроковість даного договору, та оговорено, що сумісна робота по вказаному договору може бути розірвана за ініціативою [PERSON], та за таких обставин сума повернення грошових коштів буде становити 7\~000,00 доларів США плюс 15% від вкладеної суми, і буде виплачена на протязі полутора років з дня підписання цього договору Слід зазначити, що 23 січня 2013 року між сторонами було укладено доповнення до вказаного договору, згідно якого позивач з відповідачем додатково домовилися про визначення строку повернення вкладених грошових коштів у розмірі 7000 доларів США, а саме: з 01 квітня по 01 вересня 2013 року з урахуванням лише 10% (700 доларів США) від суми вкладених грошей (а.с.16). Таким чином судом встановлено, що згідно вказаного доповнення від 23 січня 2013 року до укладеного між сторонами договору від 21 жовтня 2009 року, відповідач зобовязався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 7\~000,00 доларів США та 10 відсотків (700,00 доларів США) у період з 01 квітня 2013 року по 01 вересня 2013 року (а.с. 16). Статтею 509 Цивільного кодексу України\~передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених\~ст. 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст.2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права;\~ інші цінності. Відповідно до\~ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора. Статтею 4 Закону України«Про інвестиційну діяльність» визначено, що об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Згідно із\~ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність»\~основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності. Відповідно до\~ст. 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність» \~при недодержанні договірних зобов'язань суб'єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України та укладеними договорами. Сплата штрафів і неустойок за порушення умов договорів, а також відшкодування завданих збитків не звільняють винну сторону від виконання зобов'язань, якщо інше не передбачено законом або договором. Підсумовуючи вищенаведене суд вважає встановленим, що позивач прийняв рішення про вкладення власних грошових коштів у розмірі 7 000,00 доларів США в конкретний обєкт інвестування, яким згідно укладеної угоди виступає нерухоме майно сауна, розташована на вул. Наримській, 33/35, тобто вчинив дії направлені на реалізацію інвестицій, шляхом вкладення власних грошових коштів в обєкт підприємницької діяльності з метою отримання прибутку. За таких обставин слід дійти висновку, що 21.10.2009 року між сторонами було укладено угоду, яка має усі ознаки інвестиційного договору. Згідно \~ст. 526 Цивільного кодексу України,\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У \~частині 1 статті 530 Цивільного кодексу України\~зазначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивач [PERSON] згідно умов інвестиційного договору від 21 жовтня 2009 року, свої зобов`язання виконав в повному обсязі, тобто передав відповідачу [PERSON] обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується власноруч написаними відповідачем письмовими доповненнями до вказаного договору, згідно яких [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 1205 доларів США та 5795 доларів США, а всього 7000,00 доларів США (а.с. 16). Однак, до теперішнього часу грошові кошти за інвестиційним договором у розмірі 7\~000,00 доларів США та відсотки у розмірі 700,00 доларів США позивачу не повернуті, хоча строк виконання зобовязання сплинув з 02 вересня 2013 року. У звязку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобовязань 14 липня 2016 року позивач направив на адресу відповідача письмову вимогу про повернення грошових коштів, що підтверджується копією листа від 14.07.2016 року (а.с. 7), та копією чеку Укрпошти від 15.07.2016 року (а.с. 8). Однак, до теперішнього часу Відповідач не повернув грошових коштів, а вимогу залишив без задоволення. Згідно\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за інвестиційним договором у розмірі 7\~700,00 доларів США, що станом на 26.07.2016 року (день звернення з позовом до суду), згідно офіційного курсу НБУ за 1 долар 24,50 грн., становить еквівалент 188\~650,00 грн. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув грошові кошти за інвестиційним договором від 21 жовтня 2009 року, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та з відповідача слід стягнути на користь позивача суму грошових коштів за інвестиційним договором від 21.10.2009 року у розмірі 171 500,00 грн.; 10% від інвестиційної суми 17 150,00 грн., а всього разом на загальну суму 188\~650,00 грн. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом було встановлено, що згідно укладеного між сторонами договору від 21.10.2009 року та внесених до нього 23.01.2013 року змін, сторони досягли згоди про те, що грошові кошти у розмірі 7\~000,00 доларів США та 10 % винагороди у розмірі 700,00 доларів США відповідач зобовязується повернути позивачу у період з 01.04.2013 року по 01.09.2013 року. Таким чином, першим днем з якого почався перебіг строку позовної давності, є 02 вересня 2013 року. Позивач звернувся до суду 26.07.2016 року, тобто в межах строку позовної давності, строк закінчення якого припадає на 02 вересня 2016 року. За таких обставин суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, а посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності треба застосувати у звязку з поданням 02 листопада 2016 року позивачем уточненої позовної заяви та зміни підстави позову, відхиляє як безпідставні та необгрутовані. Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, що дорівнює 1886,50 грн. На підставі ст.ст. 192, 256, 257, 261, 267, 533, 509, 525, 526, 610, 625 ЦК України, Закону України «Про інвестиційну діяльність», та

Outcome: approved