Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

12 червня 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обгрунтував тим, що на початку літа 1992 року він познайомився з відповідачем та на той час вони перебували в інших шлюбах, в яких кожен з них мав дітей. Відразу після знайомства, з жовтня 1992 року, вони залишивши свої сім'ї з дітьми, стали разом проживати однією сім'єю в квартирі, яку наймали на ж/м Фрунзенському у місті Дніпропетровську. До укладення відповідачем свого першого шлюбу, вона 13.01.1986 року уклала договір купівлі-продажу 57/100 частини домоволодіння [ADDRESS] Інші 43/100 частини домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2000 року належать іншому співвласнику - [PERSON], яка до укладення шлюбу мала прізвище [PERSON]. [INFO] року у них з відповідачкою народився спільний син, [PERSON] та з того часу вони стали проживати самі, а батьки відповідачки переїхали від них до власного житла. Після народження сина, він почав здійснювати капітальну реконструкцію частини домоволодіння [ADDRESS] Будівельні та ремонті роботи, пов'язані з поліпшенням домоволодіння він проводив постійно з 1995 року та фактично до дня звернення до суду з вказаним позовом. Не зважаючи на їх спільне проживання з 1992 року, свої формальні попередні шлюби ними були розірвані пізніше, а саме відповідач, [PERSON], розірвала свій шлюб 19.03.2002 року, а він розірвав свій попередній шлюб 01.06.2006 року. Внаслідок зроблених робіт, він значно поліпшив зовнішній стан та якість домоволодіння. Оскільки відповідач бажає розірвати з ним стосунки та не визнає його права на переобладнане та реконструйоване ними домоволодіння, позивач, з урахуванням останніх уточнень, просить суд встановити факт його проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 07.06.1995 року по 22.07.2013 року, встановити факт, що квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а також визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] яке розташоване на земельній ділянці площею 0,0670 га, має загальну площу 280,0 кв.м. та житлову площу 138,2 кв.м. та в цілому складається з житлового будинку літ. А-2 (а.с.160-162). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, з підстав викладених у письмових запереченнях (а.с.37-39), однак факт проживання з відповідачем однією сім'єю з 7 червня 1995 року - не заперечувала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіславши заяву про розгляд справи без її участі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засідання було встановлено, що позивач та відповідач познайомилися на початку літа 1992 року. На час їх знайомства кожен з них перебував у раніше зареєстрованому шлюбі, який відповідач [PERSON] розірвала 19.03.2002 року, а позивач розірвав 01.06.2006 року, про що свідчать копії штампів в їх паспортах. Шлюб між позивачем та відповідачем не реєструвався. Під час перебування позивача та відповідача в попередніх шлюбах, в них народився спільний син - [PERSON], [INFO]. Після народження дитини позивач та відповідач стали разом проживати у 57/100 частин домоволодіння [ADDRESS] разом з батьками відповідачки, які допомогли його придбати останній ще у 1986 році та самі залишили цей будинок у 1996 році. Реєстрацію свого місця проживання за вказаною адресою відповідач здійснив 14 жовтня 1997 року, про зазначено у копії його паспорту (а.с.11). Вказані 57/100 частин домоволодіння відповідач набула у власність ще до укладення нею свого першого шлюбу, а саме 13 лютого 1986 року за договором купівлі-продажу 57/100 частини домоволодіння (а.с.5-6), а інші 43/100 частин цього домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2000 року належать іншому співвласнику - [PERSON], яка до укладення шлюбу мала прізвище [PERSON] (а.с.7-8). Позивач наголошує на тому, що під час їх спільного проживання він встановив металопластикові вікна, зробив обшивку та утеплення будинку пінопластом «короїд», замінив каналізацію, встановив систему теплих полів, придбав нові кухонні меблі, які він обладнав за свій рахунок сучасною технікою, а в 2009 році повністю був замінений дах та в 2011 році були викладені плиткою доріжки перед будинком,добудований гараж для автомобіля, збудована нова огорожа домоволодіння та забор, а також виконав інші поліпшення будинку, які значно збільшили цінність цієї частини домоволодіння. За клопотанням позивача судом було призначено судову будівельно - технічну експертизу, яка надала свій висновок з поставлених питань (а.с.128-154). Вирішуючи питання, яким нормативно правовим актом регулюються виниклі спірні правовідносини, суд виходив з того, що відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 р. N 3). Частина 1 статті 21 Сімейного кодексу України встановлює, що на території України дійсним визнається лише шлюб, який належним чином зареєстрований. Одним із принципів регулювання сімейних відносин визнання шлюбу, укладеного лише в органах реєстрації актів цивільного стану. Лише зареєстрований в органах РАЦСу шлюб породжує правові наслідки, в чому полягає конститутивне (правостворююче) значення реєстрації шлюбу. Саме від дня державної реєстрації шлюбу у подружжя виникає цілий комплекс взаємних прав та зобов'язань. Оскільки закон визнає лише зареєстрований (цивільний або світський) шлюб, укладений в органах РАЦСу, перебування громадян у фактичних шлюбних відносинах або укладення ними шлюбу за релігійним обрядом є особистою справою кожного громадянина, але не тягне жодних правових наслідків законного шлюбу. Встановлення обов'язкової державної реєстрації шлюбу означає, що фактичні шлюбні відносини, незалежно від того, наскільки вони є тривалими, не являються шлюбом в юридичному значенні та не породжують правових наслідків. Проживання однією сім'єю (що неправомірно у побуті іменується "цивільним шлюбом") містить лише одну ознаку шлюбу - ознаку сімейного союзу жінки та чоловіка, а відсутність державної реєстрації не робить такий союз актом цивільного стану, тобто шлюбом, як правової категорії. Жінка та чоловік у такому союзі набувають статус сім'ї, але не набувають статус подружжя, а отже проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Таким чином, жінка та чоловік, які спільно проживають без шлюбу, не наділені правами та обов'язками подружжя, а наділені правами та обов'язками як особи, які проживають однією сім'єю. Аналогічна позиція викладена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 15.05.2012, № 648/0/4-12 "Щодо обов'язкових для всіх судів України правових позицій", де звертається увага на те, що відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони і проживали разом на період придбання спірного майна, але перебували у іншому шлюбі, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Таким чином, доводи позивача про належність їм на праві спільної сумісної власності 57/100 частин домоволодіння, з урахуванням витрат на здійснення ними поліпшень будинку - є безпідставними, оскільки позивач, хоча і проживав спільно з відповідачкою, фактично перебував в іншому зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвав лише 01.06.2006 року (а.с11). У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", звертається увага на те, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори повинні вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" від 7 лютого 1991 р. N 697-XII, відповідних норм ЦК і з урахуванням роз'яснень, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 р. N 20. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 р. N 20, у разі спору частка в майні сторін повинна визначатися залежмо від участі кожного з них у його набутті. Відповідно до ст. 17 Закону "Про власність", який був чинний на момент придбання спірного майна, майно, придбане внаслідок спільної праці, є спільною сумісною власністю сторін, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визнається ступенем його трудової участі. Однак відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, останній мав надати суду належні та допустимі докази про його участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, наявність приблизно однакових з відповідачем доходів, без визначення ступеня його участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на частину домоволодіння. Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України. Відповідно до ст. 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. В судовому засіданні позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також позивач не надав суду належних доказів, що за саме за рахунок його коштів проводився капітальний ремонт будинку, а не поточний ремонт, як стверджувала відповідачка та наголошували допитані в судовому засіданні свідки. Таким чином, позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період їх спільного проживання поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості. Отже і за відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості будинку, відсутні і підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON] щодо ремонту та облаштування житлового будинку за кошти позивача під час спільного їх проживання без реєстрації шлюбу, оскільки ці обставини не узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засідання доказами. Надані позивачем копії документів (договорів та кошторисів) об'єктивно не підтверджують понесення саме ним витрат на поліпшення спірного домоволодіння, а отже не свідчать про безпосередню участь позивача в ремонті та переобладнанні (поліпшенні) будинку. Підтвердженням цього є також висновки будівельно - технічної експертизи, в яких експерт також звернув увагу суду на те, що документи на придбання та встановленні металопластикових вікон надані як на ім'я позивача, так і на ім'я відповідача, а тому не можливо встановити хто саме їх придбав та встановив, а лише можливо зробити висновок про те, що будівельні роботи, які були виконані, здійснювалися за рахунок власника будинку (а.с.132-134). Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що все у домоволодінні було зроблено силами батьків відповідачки, а позивач у 1990 році прийшов у будинок відповідачки, де вони разом з її батьками стали проживати до 1996 року, поки за неприязних стосунків між позивачем та батьком відповідача, останній не покинув будинок. Участь позивача у поліпшенні будинку є не значною, ним виконувалися поточні ремонти, які не полягали саме у його особистих витратах, а тому він не має права вимагати ? частину спірного домоволодіння. При таких встановлених в судовому засіданні обставинах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині встановлення того факту, що квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а також визнання за позивачем права власності на ? частину квартири [ADDRESS] Натомість суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині встановлення факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 7 червня 1995 року по 22 липня 2013 року, оскільки ці обставини були визнані сторонами в судовому засіданні, жодним з них вони не оспорюються та узгоджуються з показами допитаних в судовому засіданні свідків. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial