Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Управління державного земельного агентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області про визнання договору дарування, державного акту, рішення виконкому Дніпропетровської міської ради недійсними, скасування державного акту, посилаючись на те, що з 12 грудня 1977 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 11 червня 1988 року за договором купівлі-продажу, він спільно з дружиною придбав 1/5 частину домоволодіння [ADDRESS]. Вказаний договір був оформлений на ім'я його дружини [PERSON] Крім цього [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 31.08.1984 Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою належало 65/100 частин вказаного домоволодіння. Домоволодіння [ADDRESS] розташоване на земельній ділянці площею 687 кв.м. Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 21.05.1998 за №828 земельна ділянка площею 0,0687 га по [ADDRESS] була передана [PERSON] у приватну власність та їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. 22 серпня 2000 року [PERSON] оформила договір дарування 65/100 частин домоволодіння [ADDRESS], відповідно до умов якого остання подарувала 65/100 частин зазначеного домоволодіння [PERSON]. 31 жовтня 2001 року [PERSON] також оформила договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0687 га, розташовану по [ADDRESS]. 31 листопада 2001 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. [INFO] [PERSON] померла. За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповідала своїй доньці [PERSON] Однак позивач є чоловіком померлої та йому, згідно ст. 22 КОБС України належить ? частина домоволодіння [ADDRESS], крім цього [PERSON], відповідно до ст. 1241 ЦК України після смерті дружини [PERSON] належить обов'язкова частка у спадщині. На підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.07.2011 за позивачем визнано право власності на 35/200 частин домоволодіння [ADDRESS], як частка у спільному майні подружжя та 35/800 частин зазначеного домоволодіння, як обов'язкова частка у спадщині після смерті дружини [PERSON] В процесі розгляду вказаної цивільної справи позивачу стало відомо, що його дружина [PERSON] оформила договір дарування земельної ділянки площею 0,0687 га на свою доньку [PERSON] На теперішній час позивачу, згідно рішення суду від 20.07.2011 належить 175/800 частин спірного домоволодіння, однак позивач позбавлений земельної ділянки, оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає повертати частину земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS]. Таким чином, позивач просить визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,0687 га за адресою [ADDRESS] від 31.10.2011 укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнати державний акт від 30 листопада 2001 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0687 га, виданий на ім'я [PERSON] недійсним; визнати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 828 від 21.05.1998 «Про передачу у приватну власність та надання у користування земельних ділянок в Амур-Нижньодніпровському районі» відносно [PERSON] про передачу земельної ділянки площею 0,0687 га розташованою за адресою [ADDRESS] недійсним; визнати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0687 га розташованою за адресою [ADDRESS] від 23.06.1998 виданий на [PERSON] недійсним, скасувавши державну реєстрацію вказаного державного акту. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Відділ реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат [PERSON], у судовому засіданні надали пояснення аналогічні зміст позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, підтримали надані суду письмові заперечення. Крім іншого, зазначили, що позивачем пропущено річний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсним договору дарування. Представник відповідача виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини не явки суду не повідомив. Представник відповідача Управління державного земельного агентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу у їх відсутності, надавши письмові заперечення на позов, вважаючи, що вони не є належним відповідачем по справі. Представник третьої особи Відділу реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини не явки суду не повідомив. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. За положеннями ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини 1 статті 22 КпШС УРСР, чинного на час купівлі частини домоволодіння [ADDRESS], майно, нажите подружжями за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною 1 статті 60 СК України, на підставі якої майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до положень ст. ст. 6 та 22 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду, а не про спільно нажите майно. Таким чином, земельна ділянка, право користування якою виникло в одного з подружжя у зв'язку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від часу її подальшої приватизації. В 1998 році [PERSON] скористалася своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом приватизації земельної ділянки. Згідно з ст.131 ЗК України (в редакції 2001 року) громадяни та юридичні особи, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу з урахуванням вимог цього кодексу. Статтею 243 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. 31 жовтня 2001 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку розташовану за адресою - [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що з моменту дарування земельної ділянки, нею користувалася та користується [PERSON] Згідно роз'яснень, наданих в пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 року № 13 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями), відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №828 від 21 травня 1998 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0687 га. Згідно роз'яснень, наданих у абз.2 п.18-2 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України (постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 року № 13 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"). Доказів того, що за життя [PERSON] відбувся поділ спірної частини будинку між сторонами, позивачем [PERSON] суду не надано. Крім того, виникнення, припинення та порядок реалізації права власності нерухомих речей законодавець пов'язує з державною реєстрацією. Право власності за [PERSON] в праві на частку у спільному майні подружжя, а саме 35/200 частин домоволодіння [ADDRESS], виникло на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2011 року. У підп. «ґ» п. 18 постанови роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року № 1702-VI. Відповідно до положень ч.1 ст. 120 ЗК України, ч.1 ст. 377 ЦК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем позовні вимоги відповідно до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України не заявлялися. Доказів неправомірності рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №828 від 21 травня 1998 року позивачем суду не надано. Вимога про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності підстав видачі такого оспореного державного акту. Крім того, як зазначалося вище, доказів недійсності договору дарування укладеного 31 жовтня 2001 року, суду також позивачем в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надано. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову позивачу [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed