Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" в особі Чернігівської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник ВАТ „Райффайзен Банк Аваль") звернулося до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки [PERSON] вказуючи на те, що 17.05.2007 року між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/1006/82/56799 про надання кредиту в розмірі 19000.00 доларів США, строком на 120 місяці, строком погашення по 16 травня 2017 року, із сплатою 13,75 % річних за користування кредитними коштами. 17 травня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" було укладено із [PERSON] договір іпотеки. Предметом іпотеки є: житловий будинок [NUMBER], що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Коропською державною нотаріальною конторою 12 червня 1996 р., за реєстровим № 667, зареєстрований Новгород-Сіверським МБТІ 13.06.1996 р. за № 2025 в книзі № 15, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 386886, виданого Коропською селищною радою Чернігівської області 09.06.2006 р. З метою зменшення фінансового навантаження на [PERSON] в умовах кризових явищ в економіці України ПАТ „ Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON], досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту та 29 січня 2010 року уклали додаткову угоду. Згідно додаткової угоди, [PERSON] та ВАТ „ Райффайзен Банк Аваль" дійшли згоди збільшити строк кредиту на 120 календарних місяців, у зв'язку з чим дата остаточного погашення кредиту - 16 травня 2027 року. Однак умови кредитного договору [PERSON] належним чином не виконала. Таким чином станом на 15.11.2013 року утворилась заборгованість по кредитному договору на загальну суму - 17 971,60 доларів США (екв. гривні - 143 647,00 грн.), яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі - 125,37 доларів США (екв. в гривні 1002,08 грн.); пені за порушення строків повернення кредитних коштів та сплати відсотків у розмірі - 1244,45 доларів США (екв. в гривні - 9946,89 грн.); заборгованості за процентами у розмірі - 993,72 доларів США (екв. в гривні - 7942,80 грн.); поточної заборгованості за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі - 15733,73 доларів США (екв. в гривні - 125757,31 грн.). А тому позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок [NUMBER] загальною площею 102,7 кв.м житловою площею 51,8 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Коропською державною нотаріальною конторою 12 червня 1996 р., за реєстровим № 667, зареєстрований Новгород-Сіверським МБТІ 13.06.1996 р. за № 2025 в книзі № 15, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 386886, виданого Коропською селищною радою Чернігівської області 09.06.2006 р., шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. За рахунок виручених від реалізації предмета іпотеки коштів повернути ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" в особі Чернігівської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» 17 971,60 доларів США (екв. гривні - 143 647,00 грн.) та судовий збір в розмірі 1436,47 грн. В судовому за сіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви та просив суд задовольнити на підставі письмових доказів, доданих до позовної заяви. Відповідач, представник відповідача надали заперечення проти позову та просили суд в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що позивачем не виконано приписи Закону України "Про іпотеку" та умови договору іпотеки, щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом направлення вимоги про усунення порушень рекомендованим листом на адресу [PERSON], погоджену ним в договорі іпотеки. Необхідність цього дотримання встановлена ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» терміну для надання можливості боржнику та іпотекодавцю усунути допущені порушення. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки Лист Верховного Суду України «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010 р. Також п. 37 Постанови ПВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. - невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотеко держателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 Закону - звернення стягнення на предмет іпотеки). І в тому числі, як зазначено в п. 3З Листа ВГС "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р. лише ігнорування листа відповідачем та, відповідно, не може бути доказом порушення позивачем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Письмову вимогу згідно ст. 35 Закону України "Про іпотеку" [PERSON] не отримувала, а позивач не надав доказів такого отримання. Отже, у випадках, коли з матеріалів справи вбачається, що письмова вимога, передбачена cт. 35 Закону N 898-IV банком іпотекодавцю та/або боржнику не направлялася, то позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, в його задоволенні може бути відмовлено. Тобто недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові. Звернення стягнення на предмет іпотеки не співмірне суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Згідно п. 41. Постанови ПВССУ № 5 від 30.03.2012 р. збитки позивачу можуть приносити тільки несплачено сума за кредитом, що в [PERSON] складають тільки 125,37 дол. США. (1000 гривень), оскільки несплаченою є саме отримана частка кредиту, а не відсотки за нього чи штрафні санкції, що завдає прямих збитків Банку. Тобто збитки банку можуть приносити тільки несплачені [PERSON] лише 1000 грн., і це при висунутій банком сумі заборгованості 143647 грн. та стягненні предмета іпотеки вартістю 372401 грн. До того ж позивач не надав жодних доказів та пояснень, щодо отримання ним збитків. [PERSON] до кінця 2011 року бездоганно і на момент вимоги сумлінно виконувала свої обов'язки за вищезазначеним кредитним договором (в якості підтвердження банк в первісному позові надав графік погашення - «Розрахунок заборгованості) і станом на 15.11.2013 року сплатила банку 18860,34 доларів США (тобто сплатила суму позики за договором кредиту). Згідно графіку позивача - заборгованість на момент подачі позову у [PERSON] утворилась лише в сумі 125,37 дол. США за кредитом та процентами у розмірі 993,72 дол. США. Згідно п. 41 Постанови ПВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. - При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність. Вартість предмету іпотеки (житлового будинку) на сьогодні складає 372401 грн., про що говорить Звіт №334/10/013 Про оцінку майна від 27.10.2013 року в той час як вимоги позивача про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, складають 146000 грн. До того ж, якщо стягнення проводити і на земельну ділянку під будинком, що є у власності Відповідача, то вартість предмету стягнення стає ще більш не співмірне суми заборгованості за кредитом. Як вказав у Листі, Верховний Суд|Судова палата у цивільних справах Верховного Суду, від 07.10.2010, "Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки)") важливим є врахування положення ст. 39 Закону N 898-IV, згідно з якою суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Зазначене положення Закону є оціночним, у зв'язку з цим підлягає детальному мотивуванню і суд має дійти висновку, чи підпадає спірна ситуація, яку він розглядає, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. У цьому випадку має бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Предметом договору іпотеки від 17.05.2007 р. та стягнення за даним позовом є житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Як і вказано в договорі іпотеки та позовній заяві житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, що належить на праві власності [PERSON] згідно Акту ЯГ № 386886 від 09.06.2006 р., але позивач уклав договір іпотеки тільки на житловий будинок, без земельної ділянки, і відповідно стягнення проводить тільки на будинок, що є незаконним, протиправним, і в тому числі порушує вимоги Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» - якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Земельна ділянка під будинком є власністю [PERSON], не є предметом договору іпотеки, не є та не може бути предметом позовних вимог за даним позовом і на неї не може бути проведено стягнення за даним провадженням, а стягнення предмета іпотеки «будинку» і відповідно відчуження його не може бути проведено без відчуження земельної ділянки під будинком. Тобто стягнення не можливо без порушення вимог законодавства та окремого права власності [PERSON] на земельну ділянку. З договору іпотеки від 17.05.2007 року вбачається, що в забезпечення виконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належний йому на праві власності житловий будинок загальною площею 102,7 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, ЯГ № 386886 виданого 09.06.2006 р. [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,1040 га, розташована по [ADDRESS], з призначенням для будівництва і обслуговування житлого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розмішені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок буде припинено право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка предметом договору іпотеки не є, та вартість її при зверненні стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором врахована не буде, що призведе до порушення її прав. Також [PERSON] є матір'ю чотирьох дітей. Троє з їх є малолітніми дітьми (2010 та 2013 років народження). З моменту народження і по сьогодні малолітні діти весь час проживають і мають постійну реєстрацію в будинку, що є предметом іпотеки. [PERSON] є одинокою матір'ю, аліментів не отримує, в даний момент знаходиться у декретній відпустці, змушена сама їх утримувати, доглядати, виховувати і вказаний житловий будинок для неї та її малолітніх дітей є єдиним місцем для проживання. Інших житлових споруд (та будь- якого інших будівель) в [PERSON] та її дітей ні на праві власності ні в користуванні не має. Тобто можливості проживати в іншому місці не має. Батьків в [PERSON] також не має. Відповідно до ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Наведені положення узгоджуються і з вимогами частини 2 ст. 64, ч. 1 ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 3 Конвенції „Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Положення ст. 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти. Звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором може призвести до втрати [PERSON] та її трьома малолітніми дітьми права користування єдиним житловим будинком. Статтею 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" визначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до ст. 2 Конвенції „Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року і ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, держава Україна взяла на себе зобов'язання забезпечити всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах її юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Не зважаючи на численні письмові звернення [PERSON] з заявами до банку про переведення валютного кредиту в гривневий, про відстрочку та реструктуризацію боргу, банк не пішов на зустріч та проігнорував їх. Банк прийняв рішення про дострокове повернення суми кредиту. Згідно ст. 592. ЦК Заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, у разі: - передання заставодавцем предмета застави іншій особі без згоди заставодержателя, якщоодержання такої згоди було необхідним; - порушення заставодавцем правил про заміну предмета застави; - втрати предмета застави за обставин, за які заставодержатель не відповідає, якщозаставодавець не замінив або не відновив предмет застави. Заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави. Вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 9946,89 грн. є незаконними, в тому числі перевищені та не відповідають наявним обставинам справи та збиткам Позивача. До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік, в даному випадку нарахування пені проведено за період з2011 року і сума пені завищена та не відповідає законним вимогам її нарахування. Поданий позов та докази до його взагалі не містять інформації про отримані ним які-небудь-збитки. Не погоджуючись з основним позовом [PERSON] звернулась до ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" в особі Чернігівської обласної дирекції АТ „Райффайзен Банк Аваль" із зустрічним позовом про розірвання кредитного договору та припинення договору іпотеки, посилаючись на те, що вона до кінця 2011 року бездоганно і на момент вимоги сумлінно виконувала свої обов'язки за вищезазначеним кредитним договором (в якості підтвердження банк в первісному позові надав графік погашення) і станом на 15.11.2013 року сплатила банку 18860,34 доларів США, а заборгованість у неї утворилась лише в сумі 125,37 дол. США за кредитом та процентами у розмірі 993,72 дол. США. [PERSON] не одноразово зверталась з письмовими заявами до банку про переведення валютного кредиту в гривневий, про відстрочку та реструктуризацію боргу, але нажаль банк їх проігнорував. Банк прийняв рішення про дострокове повернення суми кредиту. З моменту укладення кредитного договору виникли істотні зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні даного Кредитного договору, що є підставою для його розірвання, а саме: - у зв'язку з світовою фінансовою кризою, яку [PERSON] розцінює як обставину непереборної сили, вона не змогла виконувати свої обов'язки за договором у повному обсязі. При укладенні договору позичальник не міг навіть припустити про офіційний курс долара США по відношенню до гривни може вирости від 5,01грн. за 100 дол. до 8,10 грн. за 100 дол. До того ж при укладенні договору, позичальник сподівався на стабільну ситуацію на валютному ринку і на положення ст. 6 Закону України "Про Національний банк України", згідно якого основною його функцією є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Оскільки банк вимагає повернення кредиту в повному обсязі, у зв'язку з суттєвою зміною обставин, [PERSON] вважає, що кредитний договір повинен бути розірваний. За змістом ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа надає грошові кошти позичальнику, який зобов'язаний поступово повернути суму кредиту разом з процентами за користування кредитом в порядку і строк, обумовлений договором. Тому умови щодо суми кредиту, процентів за його користування, порядок внесення періодичних платежів та кінцевий строк повернення кредиту є суттєвим і складають зміст договору. Решта умов є санкціями за неналежне виконання (невиконання) договору. При достроковому стягненні всій суми кредиту та відсотків за судовим рішенням, договір є фактично вичерпаним, кредитні правовідносини припиняються і переходять у площину виконання судового рішення, а у боржника виникає нове зобов'язання з виконання судового рішення. Статтею 652 ЦК України передбачені підстави для розірвання або зміни договору у зв'язку з істотною зміною обставин. Згідно цієї норми у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, він може бути змінений або розірваний на вимогу сторони за рішенням суду за наявності умов, передбачених у ч. 2 даної статті, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися. Вимагаючи дострокового стягнення суми кредиту в умовах фінансової кризи та підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, яка не була передбачена умовами договору при його укладанні, банк фактично змінює зміст договору щодо прав та обов'язків сторін та його строку дії. Право на дострокове стягнення суми кредиту передбачено умовами договору, але воно тягне за собою таку суттєву зміну прав та обов'язків сторін, що втрачається сенс договору. В ході переговорів сторони не досягли згоди щодо переведення в гривню, реструктуризації боргу, банк наполягає на поверненні всієї суми. Кінцевий строк повернення кредиту за договором 16.05.2027р., а банк вимагає повернення достроково. Згідно ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та розділу 6 договору іпотеки - іпотека припиняється у разі з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також з інших підстав, передбачених Законом. При укладанні договору Іпотекодержатель розраховував на забезпечення поступового повернення кредиту протягом двадцяти років. Дострокове стягнення всієї суми кредиту суттєво збільшує розмір його відповідальності. - Додатковим доказом суттєвих змін обставин також являється те, що на момент укладання кредитного договору та договору іпотеки від 17.05.2007 року укладених між ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» та [PERSON], остання перебувала у шлюбі з [PERSON]. Згідно п. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України - договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тобто вказаний кредит був спільним зобов'язанням [PERSON] та її чоловіка. Але після витрачених в інтересах сім'ї і безпосередньо інтересах колишнього її чоловіка, шлюб розірвано 16.08.2007 року, [PERSON] залишилась сама, з сином який навчається на одинці з зобов'язанням сплати банку кредитних коштів і в силу своїх зусиль, станом про вимогу банку дострокового повернення - майже повністю все сплачувала, а включно по 2011 рік не допускала порушень взагалі. Колишній чоловік [PERSON] жодним чином їй не допомагав у сплаті кредиту, а згодом захворівши та отримавши інвалідність він і втратив будь-яку можливість такої допомоги. - З моменту укладення кредиту [PERSON] втратила свій дохід, змінила місце роботи, перестала займатись підприємницькою діяльністю і закрила ФОП, а на останній роботі отримує майже мінімальну заробітну плату. Крім старшого сина, з моменту укладення кредитного договору 2007 року - [PERSON] стала ще матір'ю трьох малолітніх дітей (2010 та 2013 років народження), діти станом на сьогодні є малолітніми та проживають і зареєстровані в будинку, що є предметом іпотеки - [ADDRESS], є одинокою матір'ю, аліментів не отримує, в даний момент знаходиться у декретній відпустці, живе на одноразову допомогу на народження дітей і змушена сама їх утримувати, доглядати, виховувати і вказаний кредит став для неї абсолютно не можливим для сплати та виконання зобов'язань за їм. Зміна обставин обумовлена причинами, які зацікавлена сторона не могла усунути після їх виникнення при усій своїй турботі і обачності, які від неї були потрібні. - При укладення договору [PERSON] не могла усунути виникнення світової фінансової кризи при усій своїй обачності. Який є офіційно достовірним фактом, наявність якого підтверджується існуванням: Закону України "Про внесення змін до деяких законів України з метою подолання негативних наслідків фінансової кризи" N 1533 - VI від 23.06.2009г.; Закону України "Про запобігання впливу мирової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі і житлового будівництва", Законопроекту № 4654 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України відносно тимчасового накладення обмежень на деякі операції у сфері іпотечних і заставних стосунків в цілях мінімізації наслідків світової фінансової кризи". При усій своїй обачності [PERSON] ніяк не могла запобігти негативній дії фінансової світової кризи. - При укладення договору [PERSON] не могла передбачити та усунути обставини щодо того, що вона розлучиться з чоловіком, втратить роботу та доходи, народить як одинока матір ще трьох дітей і вони будуть повністю на її утриманні, не буде отримувати аліментів і т.д. - Виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів і позбавило б зацікавлену сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договорів. Зміна обставин вносить істотний дисбаланс в договірні стосунки між [PERSON] і Банком. З істоти договору або звичаїв ділового обороту не витікає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена сторона. Тобто в даному випадку згідно статті 652 ЦК України наявні обставинами, які істотно змінились, щодо його розірвання, присутні такі умови: - в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; - зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; - виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; - із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі статті 652 ЦК України [PERSON] навела за допомогою письмових доказів та обставин що не підлягають доказуванню у відповідності до статті 60 ЦПК України, докази в підтвердження тих обставин, на які остання посилається як на підставу своїх вимог. Разом з тим рішенням Конституційного Суду №15-рп/2002 від 9.07.2002 визначено, що положення 4.2 ст.124 Основного Закону щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, необхідно розуміти так, які право звернення в суд за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Установлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Крім цього, як визначив Верховний Суд у постанові від 17.06.2008 №8/32пд, недотримання позивачем вимог щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності не позбавляє позивача права звернутися по захист порушеного права шляхом вчинення позову до відповідача про розірвання договору. Представник опікунської ради Коропської селищної ради в судовому засіданні показала, що в сім*ї відповідача є троє малолітніх дітей. При розгляді позовної заяви необхідно врахувати права вказаних дітей, які в разі задоволення позову залишаться без житла. Заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника опікунської ради Коропської селищної ради, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір № 014/1006/82/56799 від 17.05.2007 року. Банк надав відповідачу кредит у розмірі 19000,00 доларів США строком на 120 місяців, по 16.05.2017 року. 29 січня 2010 року була укладена між сторонами додаткова угода № 1, згідно якої строк сплати збільшили на 120 календарних місяців, остаточне погашення кредиту визначено на 16.05.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки 17.05.2007 та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 17.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" від 29.01.2010 року, згідно якого забезпечене належне виконання відповідачем вимог позивача, що випливають з кредитного договору № 014/1006/82/56799 від 17.05.2007 року шляхом передачі відповідно п. 1.2 Договору іпотеки іпокодержателю належного на праві власності відповідачу житлового будинку в смт. Короп, Чернігівської області по вул. Вишнева, 33. Заставна вартість будинку за згодою сторін становить 145839 грн. 00 коп. В судовому засіданні відповідач заперечувала, щодо вартості предмета іпотеки, вказуючи, що вартість будинку значно більша, надавши звіт № 334/10/013 «Про оцінку майна будинку загальною площею 102,7 метра квадратних, що розташований за адресою: [ADDRESS]», виданий [PERSON], який діяв на підставі Сертифікату суб'єкта оціночної діяльності [NUMBER] від 28.09.2011 року. Відповідно вказаного звіту, оціночна вартість об'єкта оцінки для цілей оподаткування по [ADDRESS] складає без ПДВ - 372401,51 грн. Судом встановлено також, що в [ADDRESS] проживає разом з відповідачем троє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]. Іншого житла, крім вищевказаного, відповідач не має. Відповідно п. 41 Постанови ПВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. - При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Судом встановленоткож, що прострочена заборгованість за кредитом складає 127,37 доларів США. З посилання на ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» крім відповідача у спірному будинку з моменту свого народження проживають та зареєстровані троє малолітніх дітей, прострочена заборгованість за кредитом є не співрозмірною з вартістю предмета іпотеки. Суд вправі відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов*язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. З матеріалів справи вбачається, що письмову вимогу про дострокове виконання грошових зобовязань за крдитним договором № 014/1006/82/56799 від 17.05.2007 року позивач направив відповідачу 23.10.2013 року, заказним листом з повідомленням про вручення адресату вказаної вимоги, однак в поштовому повідомленні відсутній підпис відповідача про отримання листа позивача (а.с. 21). Отже не була дотримана процедура звернення стягнення на предмет іпотеки (ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно ч.7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання (ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» державою упроваджується система заходів, спрямованих на усунення правових , соціальних та інших причин виникнення бездомності та безпритульності, запобігання їм, у тому числі заходів щодо зниження ризику втрати особою прав на жилі приміщення і запобігання втраті цих прав, а також на запобігання виникненню негативних суспільних наслідків., пов'язаних з відсутністю в особи житла. З врахуванням вищенаведеного суд дійшов до висновку, що позовна заява за основним позовом не підлягає задоволенню. Розглянувши зустрічний позов позивача [PERSON] до ПАТ „Райффайзен Банк Аваль" суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно п. 16 Постанови ПВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. - Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно п. 44 Постанови ПВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. - Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно п. 15 Постанови ПВССУ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 р. - при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Відповідно ч.2 ст. 652 ЦК України - Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed