Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії\~Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між банком та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №995 від 14.10.2013, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 248 700,00 грн строком на 180 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 13.10.2028 на придбання майнових прав на об`єкт нерухомості. За користування кредитом [PERSON] зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 16% річних.\~В якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки №1 від 14.10.2013; між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки №2 від 14.10.2013; за умовами яких останні поручилися перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У зв`язку із невиконанням взятих зобов`язань боржнику та поручителям були направлені вимоги про усунення порушень. Зобов`язання щодо погашення заборгованості виконані не були, тому станом на 12.11.2018 року виникла заборгованість, яка становить 496623,16 гривень, з яких 237584,07 грн. борг за кредитом; 169253,80 грн. відсотки за користування кредитом за період з 01.06.2014 по 12.11.2018; 4627,85 грн. три проценти річних за прострочення сплати кредиту за період з 03.11.2014 по 12.11.2018; 10645,49 грн. - три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.08.2014 року по 12.11.2018; 22583,71 грн. інфляційні втрати банку за прострочення сплати кредиту за період з листопада 2014 року по жовтень 2018 року; 51928,24 грн. інфляційні втрати за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з серпня 2014 року по жовтень 2018 року. 19 квітня 2019 року Троїцьким районним судом Луганської області було ухвалено заочне рішення по справі, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 12 січня 2021 року заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 19 квітня 2019 року № 433/2372/18 скасовано; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.108). Заявою від 25.01.2021 вих.№ 110.20-15/470/4868 позивач збільшив розмір позовних вимог, та просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитом станом на 14.01.2021 у розмірі 563703,29 грн., у тому числі: борг за кредитом 237584,07 грн.; проценти за користування кредитом з 01.06.2014 по 19.06.2019 192061,87 грн.; інфляційні втрати банку з листопада 2014 року по грудень 2020 року за прострочення боргу 14841,71 грн.; інфляційних втрат банку з серпня 2014 року по грудень 2020 року за прострочення сплати процентів 79896,59 грн.; 3% річних за прострочення сплати кредиту з 03.11.2014 по 14.01.2021 15946,93 грн.; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 01.08.2014 по 14.01.2021 23372,12 грн., а також просить покласти на відповідачів судові витрати (т.1 а.с.117-118). 03 лютого 2021 року на адресу суду від представника відповідачів адвоката Тарасенко О.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачі повинні бути звільнені від відповідальності за порушення зобов`язання по кредитному договору на підставі ст.617 ЦК України, оскільки порушення зобов`язання сталося внаслідок випадку або непереборної сили, а саме, через активні бойові дії на території м.Луганськ. Крім того, зазначив, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволені. Щодо стягнення заборгованості солідарно з поручителів за договором поруки, вважає, що договори поруки припинили свою чинність, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителів. Поряд з цим, зазначив, що при відсутності у позивача оригіналів письмових доказів (договору про іпотечний кредит №995 від 14.10.2013, договору поруки №1 від 14.10.2013 та договору поруки №2 від 14.10.2013) такі докази не можуть братися до уваги судом. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволені позовних вимог (т.1 а.с.147-155). 11.02.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, представник позивача вважає доводи представника відповідачів необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, банк не має можливості надати оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви у зв`язку з тим, що вони зберігаються, за останніми відомими даними у м.Луганську, яке на даний час є територією, яка тимчасово не контролюється органами державної влади України, і на якій проводиться антитерористична операція; по-друге, відповідно до умов кредитного договору, сторони дійшли згоди, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням даних договорів застосовується строк позовної давності тривалістю 30 років; по-третє, строк дії поруки сторонами в договорі поруки встановлено до 14.10.2043; в четверте, на вимогу Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у позовній заяві банком не заявлялись вимоги щодо стягнення пені чи будь-яких штрафних санкцій за кредитним договором. Просив позовні вимоги АТ «Ощадбанк» задовольнити в повному обсязі (т.1 а.с.182-185). Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано від АТ «Ощадбанк» оригінал Договору про іпотечний кредит №995 від 14.10.2013 (т.2 а.с. 57). На виконання зазначеної ухвали на адресу суду надійшла заява від представника АТ «Ощадбанк» щодо неможливості надання оригіналу Договору про іпотечний кредит у зв`язку зі знаходженням документу у філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» в м.Луганську, тобто в населеному пункті, де здійснюється антитерористична операція, а будівля банку захоплена невстановленими озброєними особами, про що відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження (т.2 а.с.69-70). В судовому засіданні 06 вересня 2021 року представник позивача Гребенар О.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25.01.2021. Після оголошення перерви, представник позивача в судове засідання, призначене на 14.12.2021 не з`явився, в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі В судовому засіданні 06 вересня 2021 року представник відповідачів адвокат Тарасова О.В. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Після оголошення перерви, представник відповідачів в судове засідання, призначене на 14.12.2021 не з`явилась, в письмовій заяві просила розгляд справи провести без її участі та без участі відповідачів. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, об`єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступного. Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 568 "Питання акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", яка набрала законної сили 10.07.2019 року, змінено тип публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Державний ощадний банк України". У судовому засіданні встановлено, що 14.10.2013 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» (надалі за текстом\~АТ «Ощадбанк»), укладено договір про іпотечний кредит № 995, за яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 248700,00 грн. строком до 13.10.2028 року, а [PERSON] взяв на себе зобов`язання повернути кредит, а також сплатити проценти в розмірі 16,0% річних за користування кредитом (т.1 а.с.11-14). Також, 14.10.2013 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1 (т.1 а.с.15-18), за яким [PERSON] взяла на себе зобов`язання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит №995 від 14.10.2013. Крім того, 14.10.2013 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №2 (т.1 а.с.19-21), за яким [PERSON] взяла на себе зобов`язання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит №995 від 14.10.2013. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Банк свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит №995 від 14 жовтня 2013 року виконав належним чином в обумовлений кредитним договором строк. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.120-123) та випискам по особовому рахунку [PERSON] (т.1 а.с.124-142), відповідач належно не виконував свої зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 14.01.2021 виникла заборгованість за кредитним договором\~у розмірі 563703,29 гривень, з яких: борг за кредитом 237584,07 грн.; проценти за користування кредитом з 01.06.2014 по 19.06.2019 192061,87 грн.; інфляційні втрати банку з листопада 2014 року по грудень 2020 року за прострочення боргу 14841,71 грн.; інфляційних втрат банку з серпня 2014 року по грудень 2020 року за прострочення сплати процентів 79896,59 грн.; 3% річних за прострочення сплати кредиту з 03.11.2014 по 14.01.2021 15946,93 грн.; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 01.08.2014 по 14.01.2021 23372,12 грн. Згідно п. 9.1. кредитного договору №995 від 14 жовтня 2013 року, за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених в цьому договорі та чинним законодавством України і відшкодовують завдані збитки. 26 квітня 2018 року на адресу позичальника була направлена вимога про дострокове повернення кредиту за Договором про іпотечний кредит №995 від 14 жовтня 2013 року, відповідно до якої останній мав повернути кредит протягом 30 днів після отримання листа від банку (т.1 а.с.28). Крім того, 26.04.2018 на адреси поручителів також були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту (т.1 а.с. 29-32). Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували як факт направлення вимоги про дострокове повернення кредиту за договором про іпотечний кредит так і її отримання відповідачами, у порядку та на умовах передбачених договором. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами». Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності з 10 червня 2017 року, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. У відповідності до положень пункту 3.9.2 договору про іпотечний кредит від 14 жовтня 2013 року № 995 виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом шістдесяти календарних днів з дати одержання такої вимоги від банку. Сторони підтверджують, що термін дострокового повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів, що містяться у вимозі банку, направленої позичальнику, відповідно до цього пункту договору є зміною терміну остаточного повернення кредиту в бік його зменшення. Сторони домовились, що вказана в цьому пункті зміна терміну, на який надано кредит, не є зміною банком в односторонньому порядку умов цього договору. Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у абзаці першому цього пункту договору строк починає відліковуватись з дати вручення позичальнику відправлення, що зазначена у повідомленні про вручення поштового відправлення, або дата, зазначена на такому листі позичальником при отримані позичальником зазначеного листа особисто. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання позичальнику через відсутність за місцем проживання вказаної особи, його відмову прийняти поштове відправлення, незнаходження фактичного місця проживання позичальника або з інших причин, письмова вимога про усунення порушення зобов`язання вважається врученою позичальнику у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Враховуючи, що умовами договору про іпотечний кредит передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів, проте банком не дотримано передбачені договором умови та положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», тому відсутні підстави для задоволення позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за договором про іпотечне кредитування. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з боржника строкової кредитної заборгованості за тілом кредиту не підлягають задоволенню. Відповідачами не надано доказів на спростування розрахунку заборгованості, здійсненого судом. Відтак, суд вважає, що прострочена заборгованість по кредиту за період з 03.11.2014 року по 14.01.2021 року підлягає стягненню в сумі 102814,86 грн. (1389,39 (щомісячний платіж) * 74 (кількість місяців прострочення платежів)) Таким чином, сума заборгованості за Договором про іпотечний кредит №995 від 14.10.2013 року підлягає стягненню у розмірі 428934,08 грн, з яких: 102814,86 грн - прострочений борг за кредитом за період з 03.11.2014 року по 14.01.2021 року; 192061,87 грн прострочені відсотки по кредиту за період з 01.06.2014 року по 19.06.2019 року; 14841,71 грн - інфляційні втрати банку з листопада 2014 року по грудень 2020 року за прострочення боргу; 79896,59 грн - інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по грудень 2020 року за прострочення сплати процентів; 15946,93 грн - 3% річних за прострочення сплати кредиту з 03.11.2014 по 14.01.2021; 23372,12 грн. - 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом з 01.08.2014 по 14.01.2021. Представник відповідачів у поданому відзиві на позовну заяву наполягав на звільнені від відповідальності за порушення зобов`язання за кредитним договором №995 від 14 жовтня 2013 року на підставі ст.617 ЦК України, оскільки вказані порушення сталися внаслідок непереборної сили. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. За змістом статті 10 Закону, протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року № 44(5) (далі - Регламент). Відповідно до пунктів 6.1., 6.2., 6.3. Регламенту, підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у статті 14-1 Закону, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами. Сертифікат встановленої форми про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) видається заявнику на бланку Торгово-промислової палати України/регіональної Торгово-промислової палати (Додаток № 5 до Регламенту). Таким чином, належним доказом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є сертифікат Торгово-промислової палати України. Такого сертифікату відповідачами до суду не надано. Крім того, не надано належних та допустимих доказів, які б унеможливлювали позичальника виконувати зобов`язання за кредитним договором №995 від 14 жовтня 2013 року. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.617 ЦК України та погоджується із доводами, викладеними у відповіді на відзив представником позивача в цій частині. Суд також дійшов висновку, щодо необґрунтованості доводів представника відповідачів, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, оскільки позивач не надав суду оригінали документів, копії яких у якості обґрунтування позовних вимог надані з позовною заявою. Так, всі копії документів, які подані до позовної заяви, засвідчені належним чином, і не ставлять під сумнів відповідність поданих копій оригіналу. Крім того, згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 556, пунктами 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації, зокрема і первинної, складеної в момент вчинення господарської операції, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України. Щодо вимоги про застосування позовної давності, заявленої представником відповідачів, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 11.1.2. та п. 11.1.3. кредитного договору №995 від 14 жовтня 2013 року, до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань - повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), застосовується строк позовної давності тривалістю у 30 (тридцять) років. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов, якщо такі мали місце при виконанні договору. Відповідно до п. 10.1.2. договорів поруки №1,2 від 14.10.2013, до всіх правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору (у тому числі щодо всіх грошових зобов`язань поручителя повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), застосовується строк позовної давності тривалістю у 30 (тридцять) років. Отже, суд дійшов висновку, що відповідачі були ознайомлені з діями договорів у часі (строками позовної давності), про що свідчать їх особисті підписи на договорах, а тому строк позовної давні до всіх правовідносин, пов`язаних з виконанням вищевказаних договорів, не сплив. Що стосується вимог позивача до поручителів, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Підписуючи договори поруки, боржники [PERSON] та [PERSON] поручилися відповідати перед Кредитором за порушення [PERSON] зобов`язань за Договором про іпотечний кредит. За таких обставин, вимоги позивача до поручителів є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині задоволення вимог позивача до основного боржника. Суд не погоджується з доводами представника відповідачів щодо припинення строку дії договорів поруки, оскільки п.10.1.1. договорів поруки №1,2 від 14.10.2013, Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками сторін та діє протягом 30 (тридцяти) років з моменту підписання договору. Отже, договором встановлено строк дії поруки, який на момент звернення до суду з позовною заявою не закінчився. Поряд з цим, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.554 ЦК України особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. З огляду на викладене, вимога позивача про самостійну відповідальність поручителів перед кредитором та стягнення заборгованості з кожного поручителя окремо, а не з усіх поручителів у солідарному порядку, є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах закону. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги вище зазначене, позов підлягає задоволенню частково в зазначених вище сумах та нарахуваннях. В решті позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням № 1164366313 від 22 листопада 2018 року про сплату судового збору у сумі 7449,35 грн. та платіжним дорученням №4349605013 від 21 січня 2021 року про сплату судового збору у розмірі 1006,20 грн. Всього сплачено судового збору на загальну суму 8455,55 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позовні вимоги задоволені частково на 76,09 %, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частки позовних вимог в сумі 6433,83 грн. (8455,55* 76,09%) - по 2144,61 грн. з кожного.

Outcome: partial