Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд із вказаним позовом до відповідачів та просив суд про визнання недійсним договору купівлі-продажу [NUMBER] від 07.09.2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], реєстраційний № об'єкту у РПВН: 8388444, домоволодіння, адреса [ADDRESS], визнання недійсним договору купівлі-продажу[NUMBER] від 07.09.2009року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], адреса [ADDRESS]. В обґрунтування позову покладено те, що позивач із відповідачем [PERSON] перебував в шлюбі, за час перебування в якому вона відчужила належне їм на праві спільної сумісної власності майно, а саме домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться по вказаній вище адресі, без його на те згоди. Надалі, 11.11.2014р. сторона позивача подала суду заяву про збільшення позовних вимог та просила визнати домоволодіння та земельної ділянки за адресою в [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; виділити у власність [PERSON] 1/2 частину вказаного домоволодіння та земельної ділянки; витребувати його з чужого володіння і усунути перешкоди для користування ними [PERSON] (т2, а.с. 90-95) Рішенням суду від 04.07.2013р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.09.2013 року в задоволенні позову було відмовлено. У відповідності до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.01.2014р. було касаційну скаргу [PERSON] задоволено, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 4 липня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2013 року - скасовано та справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд. При цьому, у своїй ухвалі колегія Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказала наступне: «Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій надали оцінку легітимності укладеного між позивачем та [PERSON] шлюбу у м. Лас Вегас, Сполучені Штати Америки та дійшли висновку про не набуття сторонами обов'язків подружжя після 15 квітня 2005 року. Разом з тим, судами не надано оцінки обставинам, встановленим заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2009 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яким шлюб укладений між сторонами 15 квітня 2005 року у м. Лас Вегас, Сполучені Штати Америки розірвано. Не перевірено факту набрання цим рішенням законної сили чи його оскарження. Не перевірено та не встановлено факту перебування позивача та [PERSON] у шлюбних стосунках, факт спільного проживання однією сім`єю, період такого проживання, та дату припинення. Судами не перевірено посилань позивача на факт розгляду Приморським районним судом м. Одеси справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Не надано оцінки обставинам, встановленим судом в ході розгляду даної справи та не перевірено результат її розгляду. Крім того, судами не перевірено доводів [PERSON] щодо придбання нею спірного майна у позивача за кредитні кошти, які сплачувалися нею особисто. Не перевірено чи надавався їй кредит саме для придбання цього майна чи на інші цілі.» (т.1, а.с. 234). В судовому засіданні сторона позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити. Надалі суду також було подано заяву про припинення дії довіреності представника [PERSON] - [PERSON] від 23.03.2015р., яку долучено до матеріалів справи, а в судовому засіданні 08.04.2015р. позивач та його представник заявляли клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, про допит свідків, які судом було вирішено, а крім того ряд інших клопотань, зокрема повторне про визнання обов'язкової участі відповідача [PERSON], а також ряд інших клопотань, які на переконання суду, були спрямовані на затягування розумного строку розгляду справи судом. При цьому у вказаному судовому засіданні представник позивача неодноразово переривала висловлювання головуючого та інших учасників в судовому засіданні, самовільно висловлювалась без надання слова головуючим, не реагувала на вимогу припинити самовільні висловлювання. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. Суд повинен контролювати процесуальну поведінку осіб, які беруть участь у справі, так як на них поширюється порядок цивільного судочинства, а значить обов'язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, а також нести відповідальність за зловживання правом. В прямі обов'язки осіб, що беруть участь у справі, входить дотримання процесуальної дисципліни протягом усього провадження у справі. Відповідно до п. 1 ст. 90 ЦПК України заходами процесуального примусу є встановлені цим Кодексом процесуальні дії, що застосовуються судом до осіб, які порушують встановлені в суді правила або протиправно перешкоджають здійсненню цивільного судочинства. Відповідно до п. 1 ст. 92 ЦПК України до учасників цивільного процесу та інших осіб, присутніх в судовому засіданні, за порушення порядку під час судового засідання або невиконання ними розпоряджень головуючого застосовується попередження, а у разі повторного вчинення зазначених дій - видалення із залу судового засідання. Відповідно до п. 3 ст. 162 ЦПК України учасники цивільного процесу, а також інші особи, присутні в залі судового засідання, зобов'язані беззаперечно виконувати розпорядження головуючого, додержуватися в судовому засіданні встановленого порядку та утримуватися від будь-яких дій, що свідчать про явну зневагу до суду або встановлених в суді правил. Своїми діями, які зазначались вище, представник позивача проявляла неповагу до судової влади України, а також до учасників судового розгляду, а тому її було видалено із залу судового засідання. Позивач [PERSON], після видалення свого представника, самовільно, без дозволу головуючого, залишив залу судового засідання,. Представники [PERSON] вимог позову не визнали, суду надали письмові заперечення в яких просили в задоволенні позову відмовити, а також подали заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] позову не визнала, суду вказала,що вона являється добросовісним набувачем спірного домоволодіння та змеленої ділянки, підстав для задоволення позову немає. Третя особа без самостійних вимог - Кучак Н.В., або її представник в судове засідання не з'являлись, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, натомість представили суду копії документів, що стосуються даної цивільної справи (а.с. 5-25, т.2). Присутні в залі судового засідання сторони, після видалення представника позивача та самовільного залишення зали судового засідання позивачем не заперечували щодо продовження розгляду даної справи по суті без участі позивача та його представника. При цьому, суд погоджується із доводами представників відповідача [PERSON], відповідача [PERSON] щодо того, що за змістом ст. 169 ЦПК України залишення стороною залу судового засідання не є перешкодою для завершення розгляду справи по суті і зазначає таке. Саме по собі тривале перебування даної справи в суді не пов'язане із затягуванням розумних строків розгляду справи судом. Так, суд докладав усіх можливих зусиль задля розгляду справ в розумні строки, призначаючи щоразу засідання в найбільш зручні та прийнятні для учасників процесу дати, дотримуючись вимог ЦПК України. В той же час, в прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах вироблено у своїй практиці кілька взаємопов'язаних критеріїв, зокрема: - складність справи; - поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); - поведінка судових та інших державних органів; - важливість предмету розгляду для заявника. Щодо критерію "поведінки сторін", то слід вказати, що довга тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною як з фактичного, так і з правового боку. Таким прикладом, можна навести справу "Чірікоста і Віола проти Італії", де п'ятнадцятирічний строк розгляду було визнано Судом виправданим, оскільки самі заявники сімнадцять разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти шістьох перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі. У справах, де відповідачем виступала Україна та де тривалість розгляду справи була визнана розумною слід вказати справи "Тімотієвич проти України", де також тривалий розгляд справи було визнано "розумним" з огляду на те, що заявник систематично не з'являвся у судові засідання і Європейський суд констатував, що заявник явно не був зацікавлений у швидкому розгляді справи, а також справа "Бєлуха проти України", де розгляд справи протягом шести років також було визнано "розумним" тому, що заявниця систематично оскаржувала рішення судів нижчої ланки у судах вищих ланок з порушенням строків оскарження. Більш того, Європейський суд у справі "Боддерт проти Бельгії" зазначив: "стаття 6 передбачає швидкість судового розгляду, але вона закріплює також більш широкий принцип - належного відправлення правосуддя". Тобто, необґрунтовано швидкий розгляд справи також може бути визнаний Європейським судом таким, що порушує "розумний строк". Отож, зваживши на всі обставини, а також враховуючи, що судом допитано свідків, сторонами та їх представниками надані пояснення з приводу спору, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору в даній цивільній справі на підставі наявних у ній матеріалів, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відтак, заслухавши пояснення сторін, показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, письмові докази, надані суду на обґрунтування та заперечення позовних вимог, судом встановлені наступні обставини даної справи та відповідні їм правовідносини. Позивач посилається в позові, що 15.04.2005 р. в м. Лас Вегас, штат Невада, Сполучені штати було зареєстровано шлюб між ним та відповідачем [PERSON] Даний шлюб розірвано заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 17.09.2009року. Вказане рішення суду набрало законної сили 03.07.2012р., його належним чином завірена копія долучена до матеріалів справи (а.с. 205-206, т.2). В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України), а за ст. 124 Конституції України вказано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зі змісту судового рішення 17.09.2009р., яке набрало законної сили, випливає, що з 15.04.2005р. по кінець 2007р. між [PERSON] та [PERSON] існували шлюбні відносини, які були припинені з кінця 2007р., і з того часу сторони не проживають однією сім'єю та з цього часу спільного домогосподарства не ведуть. Однак, фактичне припинення шлюбних відносин ще не є тотожним поняттю фактичного припинення шлюбу, що випливає з положень ст.21, ч.3 ст.56, ст. 108 СК України, а шлюб між сторонами був припинений значно пізніше внаслідок розірвання. Так, ч. 2 ст. 104 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Ч. 3 ст. 105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За ч. 2. ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеса від 17.09.2009 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] набрало законної сили лише 03.07.2012р., то моментом припинення шлюбу в даному випадку, є саме 03.07.2012р. З вказаних обставин у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності, як про це просив представник [PERSON] у своїй заяві (т.2, а.с. 175-176), що відповідає вимогам ст. 20 СК України. Отож, судом встановлено, що з 15.04.2005р. по 03.07.2012р. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу. За ч 1. ст. 60 СК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). А за змістом ч 2. цієї ж статті зазначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 СК України зазначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За таких обставин суд приходить до наступних висновків. Згідно до кредитного договору №014/0321/74/02442 від 18.05.2007р. ВАТ «Ерсте Банк» надало [PERSON] кредит в сумі 499500,00 дол. США із процентною ставкою 12% річних строком на 240 місяців з 18.05.2007р. по 17.05.2027р. для придбання житла на вторинному ринку (п.п.1.1-1.2,1.4,2.1 договору, т.2 а.с. 47-48). Забезпечення зобов'язання за вказаним кредитним договором було забезпечено іпотекою, а саме житловим будинком загальною площею 586,7 м.кв. та земельною ділянкою, площею 0,1000 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (п.3.5 кредитного договору). Зі змісту договору іпотеки від 18.05.2007р., укладеного між ВАТ «АКБ «Престиж» та [PERSON], та посвідченого приватним нотаріусом Кучак Н.В., вбачається, що житловий будинок загальною площею 586,7 м.кв. та земельна ділянка, площею 0,1000 га., що знаходяться за адресою [ADDRESS] належать іпотекодавцю ([PERSON]) на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 17.05.2007р. (п.1.2, т.2 а.с. 49). З Договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 17.05.2007р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Кучак Н.В., вбачається, що [PERSON] відчужив [PERSON] домоволодіння загальною площею 586,7 м.кв та земельну ділянкою, площею 0,1000 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (п.1 та п.2 договору, т.1 а.с. 49). Зі з місту п.4 вказаного договору від 17.05.2007р. вбачається, що за домовленістю сторін продаж вказаного домоволодіння та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] вчиняється за 139380,00 грн., а зазначені кошти покупцем оплачено продавцю в повному обсязі до моменту підписання та нотаріального посвідчення даного договору (п.4, т.1 а.с. 49). Аналізуючі вказані договори, на виконання вимог Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених в ухвалі від 28.11.2013р., судом з'ясовано, що оскільки 17.05.2007р. [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки придбала у [PERSON] домоволодіння загальною площею 586,7 м.кв та земельну ділянкою, площею 0,1000 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS], а кошти за її придбання в повному обсязі сплатила продавцю ще до моменту підписання та нотаріального посвідчення договору, і про що прямо вказано у договорі від 17.05.2007р., то у суду відсутні підстави вважати, що укладений пізніше, а саме 18.05.2007р., кредитний договір №014/0321/74/02442 між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] про надання останній кредиту в сумі 499500,00 дол. США був укладений саме для придбання [PERSON] цього спірного майна, адже на час укладення кредитного договору з банком [PERSON] вже була власником домоволодіння загальною площею 586,7 м.кв та земельної ділянки, площею 0,1000 га., що знаходиться за адресою в [ADDRESS] і вказане майно лише виступало предметом іпотеки задля забезпечення зобов'язань за кредитним договором. Підсумовуючи наведене вище, враховуючи те, що вартість придбаного 17.05.2007р. [PERSON] у [PERSON] домоволодіння загальною площею 586,7 м.кв та земельної ділянкою, площею 0,1000 га. (за адресою в [ADDRESS]) за домовленістю сторін складає 139380,00 грн., то суд вважає, що кредитні кошти в сумі 499500,00 дол. США, видані 18.05.2007р. ВАТ «Ерсте Банк» [PERSON] і призначені для придбання житла на вторинному ринку стосуються будь-якого іншого житла, а не вказаного домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], оскільки моменту укладення кредитного договору (18.05.2007р.) передувало саме придбання [PERSON] спірного майна (17.05.2007р.) та повний розрахунок за нього, а жодних інших доводів, що спростовують наведене, суду не представлено. Отож, оскільки спірне майно було набуто в 2007 році, та тоді ж за нього здійснені остаточні розрахунки, тобто в період, не лише коли сторони перебували у шлюбі (з 15.04.2005р. по 03.07.2012р.), а й підтримували шлюбні відносини (з 15.04.2005р. по кінець 2007р.) то суд,

Outcome: partial