Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

07 червня 2016 року [PERSON] звернулася до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального позашкільного навчального закладу "Першотравенська дитячо-юнацька спортивна школа "Шахтар" Дніпропетровської області, третя особа Виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним наказу №17-к від 27 серпня 2015 року про звільнення з займаної посади, визнання недійсним її звільнення в зв'язку зі скороченням штату, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. З урахуванням уточнених 29 червня 2016 року позовних вимог просить суд поновити пропущений строк звернення до суду, визнати незаконним наказ №17-к від 27 серпня 2015 року про звільнення з займаної посади, а також визнати недійсним її звільнення з роботи у звязку зі скороченням штату, поновити її на посаді сторожа з 31 серпня 2015 року у комунальному позашкільному навчальному закладі «Першотравенська ДЮСШ «Шахтар» та зобовязати відповідача перевести її на посаду чергового з 01 вересня 2015 року, стягнути з комунального позашкільного навчального закладу «Першотравенська ДЮСШ «Шахтар» на її користь заробітну платню, виходячи з розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 20 507,31 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 12 травня 2005 року вона працювала на посаді сторожа Дитячо - юнацької спортивної школи, яка з 30 листопада 2007 року була перейменовано в ДЮСШ «Шахтар». Наказом директора ДЮСШ № 46 від 23 червня 2015 року внесено зміни до штатного розпису комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо - юнацька спортивна школа «Шахтар», яким виключено зі штатного розпису з 01 вересня 2015 року 10 штатних одиниць сторожа та включено до штатного розпису з цієї дати 5,75 штатних одиниць чергових та 4,25 штатних одиниць охоронців. 31 серпня 2015 року її звільнено з займаної посади у звязку зі скороченням штату згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає таке звільнення незаконним, з тих підстав, що при звільненні відповідачем було грубо порушено діюче законодавство України, а саме - ч.3 ст.49-2 КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноваженим ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Так, 24 червня 2015 року її було повідомлено про виключення штатної одиниці сторожа та запропоновано зайняти наступні посади: заступник директора, тренер викладач з боксу, тренер викладач з футболу, тренер викладач з волейболу - які вимагають наявності вищої спортивної або педагогічної освіти, якої у неї не має, а також було запропоновано зайняти місце прибиральника службових приміщень. Але вона не давала відмови від запропонованої посади, відповідно до вимог п.1 ч.1,2 ст.40 КЗпП України. Наказом №17-к від 27 липня 2015 року її було звільнено з посади сторожа з виплатою у день звільнення вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, згідно ст.44 КЗпП та компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки за період з 04 квітня 2015 року по 31 серпня 2015 року. З вказаним наказом не була ознайомлена під підпис, копію наказу не отримала. При звільненні з займаної посади 31 серпня 2015 року дізналася, що на посаду чергового вже прийнято людину, яка не працювала в ДЮСШ. 02 вересня 2015 року звернулася до відповідача з заявою про повідомлення їй наявності вакантної посади, про що через місяць отримала відповідь про проведення службового розслідування з питань її звільнення та про те, що результати проведення будуть повідомлені додатково. 24 листопада 2015 року додатково звернулася до відповідача з заявою, в грудні 2015 року отримала відповідь про те, що звільнення її з вказаної посади відбувалося з безумовним дотриманням КЗпП. 24 лютого 2016 року вона отримала відмову в поновленні її на посаді, 05 квітня 2016 року вона знову отримала відмову в поновленні її на посаді охоронця. 08 квітня 2016 року звернулася за вирішенням даного спору до Головного управління Держпраці в Дніпропетровській області, 10 травня 2016 року отримала відповідь на звернення №2226-13/05, з якої їй стало відомо про порушене її право. Вважає, що директор ДЮСШ порушив її право на переважне залишення на посаді при скороченні численності (штату), як працівник з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, що передбачено ст. 42 КЗпП. У зв'язку з чим, наказ №17-К від 27 серпня 2015 року «Про припинення трудового договору» має бути визнаним недійсним. На день предявлення позову до суду вона перебувала у вимушеному прогулі 281 днів, з 01.09.2015 року по 07.06.2016 року. За цей час відповідач зобовязаний виплатити на її користь заробітну плату в сумі 19 018,35 грн (2 842,60 - фактична заробітна плата за останні два місяці роботи) : 42 дні - кількість фактично відпрацьованих робочих днів за два останні місяці роботи = 67,88 гривень - розмір середньоденної заробітної плати х 281 день - кількість днів вимушеного прогулу. На день розгляду справи збільшила позовні вимоги в цій частині і просить стягти за час вимушеного прогулу не 19 018,35 гривень, а 20 507,31 гривень (в період 08 червня 2016 року - 29 червня 2016 року) 2 дні х 67,68 гривень = 1 488,96 гривень. Протягом місяця з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки на підставі ст.ст.232,235 КЗпП не звернулася з позовом до суду, оскільки про своє порушене право дізналася з відповіді на звернення Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області 10 травня 2016 року, а відповідач до цього часу затягував розгляд спірного питання, тому вважає, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин. В ході судового розгляду справи позивачка заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовільнити, доповнила, що 12 травня 2005 року її за переведенням прийняли на роботу до відповідача, працювала сторожем. В 2007 році [PERSON] став директором, потім його звільнили за якісь махінації, потім директора мінялися. [PERSON] пішла у декретну відпустку і знову директором став [PERSON], ніхто не міг повірити в цей кошмар. Він заставляв їх носити чай "крути", які з ним грали в футбол, затаїв образу на них. Він тільки прийшов, сказав, що була б його воля, він би їх всіх повиганяв з роботи. Він підкинув цю ідею меру Рудих, той і написав наказ про скорочення. Кріса прийшла працювати у березні 2015 року, її залишили на роботі, а їх звільнили. 01 вересня 2015 року [PERSON] прийнята сторожем, після неї в той же день. [PERSON] їй та Григорьєвій кинув трудові книжки на стіл і сказав, що їх звільнено. 23 червня 2015 року директор ДЮСШ зібрав збори, оголосив усім, що з 01 вересня 2015 року будуть нові посади. 31 серпня 2015 року звільнена в зв'язку із скороченням штату. Ознайомлена 24 червня 2015 року, заяв не подавала. Просить поновити строк звернення до суду, так як в суд не подавала, бо думала, що треба багато грошей платить, а виявляється, що безкоштовно, та перевести її на роботу черговою. В судовому засіданні відповідач - директор КПНЗ «Першотравенська дитячо-юнацька спортивна школа «Шахтар» пояснила суду, що в свій перший робочий день після виходу з відпустки по догляду за дитиною , в неї була первірка по справі [PERSON] інспектором праці. Вона підняла лист попереднього директора [PERSON] до мера про введення охорони, будуть скорочені посади, економія грошей державного бюджету, тощо. Є наказ №46 від 23 червня 2015 року про внесення змін до штатного розпису комунального позашкільного навчального закладу "Дитячо-юнацької спортивної школи "Шахтар", затвердженого 31 грудня 2014 року, про виключення з штатного розпису з 01 вересня 2015 року сторожів - 10 одиниць та включення до штатного розпису посади з 01 вересня 2015 року без змін кількісного складу чергових - 5,75 одиниць та охоронців - 4,25 штатних одиниць. Планувалася посада чергової, [PERSON] зібрав збори, пропонував вирішити питання добровільно, хто буде звільнятися. Навіщо збирати оперативну нараду, якщо трудові книжки вже були готові для видачі. Внесені зміни до штату не сторожа, а чергового. Кріса працює на час відпустки, особа вийде з декретної відпустки і буде працювати. Прийнята [PERSON]. Із цих 10 чоловік, 5 працюють на базі "Звезда Шахтера", так як табір знаходиться в оренді, цих сторожів звільнили (чи скоротили). Решта 5 - в ДЮСШ. Було розпорядження міського голови №185-р від 17 червня 2015 року, на його підставі було проведено скорочення працівників. Позивачку було попереджено 24 червня 2016 року про зміну умов праці і наказом №17-к від 27 серпня 2015 року звільнено з посади сторожа в зв'язку із скороченням штату. Трудову книжку [PERSON] отримала під підпис 31 серпня 2015 року. Просить суд винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що, згідно статуту комунального позашкільного навчального закладу "Першотравенська дитячо-юнацька спортивна школа "Шахтар", затвердженого 03 квітня 2009 року, даний заклад є об'єктом власності територіальної громади м.Першотравенська. Було розпорядження міського голови про новий штатний розпис даного закладу з 01 вересня 2015 року: 10 на 10 - інші обсяги роботи. Свій наказ видав директор закладу [PERSON]. 23 червня 2015 року був наказ, запропоновані вакантні посади, про що позивачка повідомлена 24 червня 2015 року. 31 серпня 2015 року її було звільнено в зв'язку зі скороченням штату. 2 місяці, згідно закону, були витримані. Ознайомлена з наказом позивачка 31 серпня 2015 року, тому пропустила строк звернення до суду із позовом без поважних причин. Звільнено [PERSON] було згідно вимог чинного законодавства, порушень процедури звільнення не було, просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Згідно статуту комунального позашкільного навчального закладу "Першотравенська дитячо-юнацька спортивна школа "Шахтар", затвердженого 03 квітня 2009 року, даний заклад є об'єктом власності територіальної громади м.Першотравенська Дніпропетровської області. [PERSON], відповідно до наказу №54к від 04 квітня 2007 року, прийнято з 04 квітня 2007 року на посаду сторожа Дитячо-юнацької спортивної школи, яка 30 листопада 2007 року була перейменована в Комунальний позашкільний навчальний заклад « Першотравенську дитячо-юнацьку спортивну школу «Шахтар». Згідно розпорядження міського голови Першотравенська №185-р від 17 червня 2015 року внесено зміни з 01 вересня 2015 року до штатного розпису комунального позашкільного навчального закладу "Дитячо-юнацька спортивна школа "Шахтар", затвердженого 31 грудня 2014 року, а саме: виведено зі штатного розпису посаду "сторож" - 10 штатних одиниць, увести до штатного розпису посади: "черговий" - 5,75 штатних одиниць та "охоронець" - 4,25 штатних одиниць. 23 червня 2015 року директором ДЮСШ «Шахтар» [PERSON] було видано наказ №46, яким у відповідність до розпорядження міського голови від 17 червня 2015 року №185-р, було внесено зміни до штатного розпису [PERSON] «Шахтар», а саме виключено зі штатного розпису з 01 вересня 2015 року: сторож 10 штатних одиниць; та включено до штатного розпису з 01 вересня 2015 року: черговий 5,75 штатних одиниць; охоронець 4,25 штатних одиниць. 24 червня 2015 року [PERSON] письмово під підпис була повідомлена про зміну умов праці, а саме: про виключення з 01 вересня 2015 року зі штатного розпису посади сторож у кількості 10 одиниць, та їй було запропоновано зайняти наступні посади: заступник директора, тренер викладач з боксу, тренер викладач з футболу, тренер викладач з волейболу, прибиральник службових приміщень. Звільнена з займаної посади у звязку зі скороченням штату, відповідно п.1 ст.40 КЗпП України з 31 серпня 2015 року на підставі наказу директору ДЮСШ «Шахтар» №17-к від 27 серпня 2015 року, що підтверджується копією відповідного наказу з підписом позивачки. Копією книги обліку трудових книжок та додатків до них підтверджується, що [PERSON] отримала трудову книжку 31 серпня 2015 року, про що міститься її підпис. Не погодившись зі звільненням [PERSON] 02 вересня 2015 року звернулася до міського голови з заявою про визнання її звільнення незаконним та прохала її прийняти на посаду чергової. 02 жовтня 2015 року міський голова надав відповідь на звернення [PERSON], згідно якої з метою перевірки викладених нею в заяві фактів було призначено службове розслідування щодо звільнення її з роботи. 30 вересня 2015 року службове розслідування було закінчено, однак директор ДЮСШ "Шахтар" перебуває у щорічній черговій відпустці, про прийняте рішення буде повідомлено додатково. в якому не заперечував проти наявності в школі вакантної посади чергової, та запропонував позивачці звернутися до центру зайнятості для отримання направлення на роботу. 24 листопада 2015 року [PERSON] знову звернулася до міського голови м.Першотравенська, так як відповідно до статуту КПНЗ Першотравенської ДЮСШ «Шахтар» - даний заклад є обєктом власності територіальної громади м.Першотравенська, з проханням перевірити правильність її звільнення, на підставі чого 29 грудня 2015 року, 24 лютого 2016 року, 05 квітня 2016 року [PERSON] було повідомлено, що за результатами перевірки встановлено, що звільнення її із вказаної посади відбулося з безумовним дотриманням вимог КЗпП України, крім того, роз'яснено, що вказане рішення роботодавця, у разі її незгоди з ним, може бути оскаржене в судовому порядку згідно вимог ЦПК України, тобто шляхом звернення з відповідною позовною заявою. [PERSON] 08 квітня 2016 року звернулася із заявою до Головного управління держпраці у Дніпропетровській області і 10 травня 2016 року отримала відповідь, що питання, порушені нею у зверненні, вказують на наявність індивідуального трудового спору між нею та колишнім роботодавцем, який вона може вирішити в місцевому суді в порядку, передбаченому ст.ст.231-241-1 КЗпП України із залученням доказів і свідків та встановити вину роботодавця. Пунктом ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як розяснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Стаття 42 КЗпП України визначає категорії працівників, яким надається переважне право на залишення на роботі при вивільненні. При скороченні чисельності чи штату працівників переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, та іншим категоріям працівників, передбаченим законодавством України. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-5 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. За приписами ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. В ДЮСШ «Шахтар» не створено первинної профспілкової організації, тому звільнення [PERSON] за п.1 ст.40 КЗпП України було проведено без надання попередньої згоди на звільнення первинної профспілкової організації, що відповідає вимогам ст.43-1 КЗпП України. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до міського суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем, то на них розповсюджуються норми Кодексу законів про працю України. [PERSON] повинна була звернутися до суду за захистом своїх порушених прав в місячний строк з дня вручення їй трудової книжки чи наказу про звільнення, як передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України. З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що трудова книжка отримана [PERSON] 31 серпня 2015 року та з нею проведений повний розрахунок, а позов до суду вона подала 07 червня 2016 року, після спливу 9 місяців. Позивачці, починаючи з 29 грудня 2015 року, неодноразово роз'яснювали її право на звернення до суду із відповідною позовною заявою, однак вона це право не використовувала і продовжувала вести листування з відповідними організаціями і лише 07 червня 2016 року звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі, тобто з пропуском місячного строку встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України. Посилання позивачки, як на поважність причини пропуску строку звернення до суду, її звернення із заявами до Виконавчого комітету Першотравенської ради, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області та на те, що вона вважала, що звернення до суду є платним, а як виявилось, воно безкоштовне, суд не може взяти до уваги та визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки позивачці письмово роз'яснювалось її право на звернення до суду з відповідним позовом і вказані звернення до інших інстанцій не позбавляло її можливості звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, в зв'язку із пропуском нею строку звернення до суду. Судові витрати, відповідно ст.88 ЦПК України, слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed