Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

позивач [PERSON] 02 червня 2015 р. звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Дружківський завод металевих виробів" про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за вимушенні прогули та моральної шкоди . В позові він посилається на те, що з 10 липня 2007 року його було прийнято на роботу до публічного акціонерного товариства "Дружківський завод металевих виробів" на посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду. 12 травня 2014 року його було звільнено з займаної посади за ст. 40 п.1 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Із звільненням позивач не погоджується за наступних підстав. Згідно наказу про скорочення штату було вказано про скорочення трьох одиниць слюсаря-ремонтника 5 розряду, а було вивільнено 5 одиниць слюсаря-ремонтника 5 розряду. У виданому йому наказі вказано, що його звільнення узгоджено з профкомом, але його не запрошували на засідання профкому та він не надавав згоди на розгляд питання про його звільнення у його відсутності. Рішення профспілкою прийнято за 13 днів до його звільнення, що є порушенням ст. 43 КЗпП України, а також рішення профспілки йому не було надано. Повідомлення про попередження про звільнення надане 12 березня 2014 року начальником [PERSON] , яка не мала на це таких повноважень. Просить поновити його на роботі на посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду, визнати наказ про його звільнення незаконним, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду, поновити строк для звернення до суду за захистом його прав. 05 вересня 2015 року позивачем була надана заява про уточнення позовних вимог, а саме про стягнення моральної шкоди на його користь у розмірі 25000 гривень, в іншій частині позовні вимоги залишені без змін (а.с.121). У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та пояснив, що він працював у відповідача на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду з 10 липня 2007 року по 12 травня 2014 року. 12 травня 2014 року його було звільнено у зв"язку із скороченням штату. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки його не було запрошено на засідання профспілки та попередження про його вивільнення було надано особою, яка не мала на те повноваження. Просить поновити його на посаді, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду у сумі 25000 гривень. Представник відповідача публічного акціонерного товариства "Дружківський завод металевих виробів" [PERSON] позовні вимоги не визнав, та пояснив наступне . По-перше, вважає, що позивач пропустив строк для звернення за захистом своїх прав та не має законних підстав для поновлення строку. По-друге, твердження позивача про порушення відповідачем наказу № 27 від 27 січня 2014 року відносно вивільнення 5 робітників замість 3 не відповідають дійсності, та не свідчать про будь-які порушення при звільненні позивача. На 31 січня 2014 року по професії слюсарь-ремонтник 5 розряду пресового відділення СЕР працювало 5 чоловік. Наказом № 27 від 27.01.2014 року було прийняте рішення скоротити вказану професію в кількості 3 одиниць. Наказ був відповідно виконаний. Позивач вважає, що профспілка заводу була повинна розглядати питання про його звільнення в його присутності. Відповідно до ст. 43-1 КЗпП "розірвання трудового договору з ініціатіви власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадках: звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Відповідно до протоколу засідання профкому ПАТ "Дружківський завод металевих виробів" № 136 від 29 квітня 2014 року питання надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем не розглядалось, тому, що він не є членом профспілки. Про незаконність повідомлення про скорочення посади вимоги судом розглядались, з цього приводу судом було прийнято рішення та залишено без змін Апеляційним судом. Просять у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши докази по справі суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Суд встановив, що позивача [PERSON] було прийнято 10 липня 2007 року на роботу до публічного акціонерного товариства "Дружківський завод металевих виробів" на посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду , що підтверджується наказом № 147 від 10 липня 2007 року (ас. 88 ). 12 травня 2014 року позивача [PERSON] було звільнено за ст. 40 п.1 Кзпп України у зв'язку з скороченням штату , що підтверджується наказом № 113/п від 12 травня 2014 року (ас. 89 ). Суд встановив, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва, а саме скорочення трьох одиниць слюсаря-ремонтника 5 розряду пресового відділення , про що було видано наказ № 27 від 27 січня 2014 року (а.с. 91 ). Таким чинном, посада, яку займав позивач була скорочена. Факт скорочення підтверджується штатними розкладами, згідно яких на 01 січня 2014 року було шість одиниць слюсаря-ремонтника 5 розряду пресового відділення (а.с. 97 ). На 12 березня 2014 року залишилось дві одиниці слюсаря-ремонтника 5 розряду пресового відділення(а.с. 99 ). Суд не може погодитися з доводами позивача, що скорочення штатут було економічно-необоснованим та його в загалі не було, так як власник підприємства сам вирішує питання організаційної структури, чисельності та штату робітників, які посади йому необхідні. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Згідно з „Положенням про порядок вивільнення, працевлаштування робітників та службовців та надання їм пільг і компенсації (затверждено Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 02 березня 1988 р.) про наступне вивільнення робітники попереджаються письмовим розпорядженням, яке оголошується робітнику під підпис. Суд встановив, що позивача [PERSON] про наступне вивільнення особисто письмовим розпорядженим було попереджено 12 березня 2014 року, де він розписався (а.с. 6). На підставі даного попередження було видано наказ за № 113/п від 12 травня 2014 року, в яком вказано, що у звязку зі скороченням штату звільнити [PERSON] З даним наказом [PERSON] був ознайомлений під розпис (а.с. 7 ). Доводи позивача про те, що його звільнення було незаконим у зв"язку з тим, що його попередженя було здійснено [PERSON], яка не мала на це повноважень , не можуть бути визнані судом обгрунтованими, оскільки, відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Дружківського міського суду від 11 вересня 2014 року було встановлено наступне. "Суд не може вважати, що позивача [PERSON] було повідомлено про наступне вивільнення без законних підстав. Те, що повідомлення підписано начальником відділу персоналу, а не генеральним директором не має ніякого юридичного значення". \~\~Дане рішення було оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області та ухвалою суду від 06 листопаду 2014 року залишено в силі (а.с.160,163).\~ Згідно з частиною 2 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації якщо має таку можливість. Суд встановив, що відповідач запропонував позивачу іншу роботу, але позивач відмовився від запропонованих посад, про що відповідачем було складено відповідні акти. Так, згідно акту від 12 березня 2014 року позивачу було запропоновано ряд посад, позивач від запропонованих посад відмовився, з актом ознайомився. [PERSON] також були запропоновані вакантні посади 14 березня 2014 року, 31 березня 2014 року, 04 квітня 2014 року, 15 квітня 2014 року, 28 квітня 2014 року, 30 квітня 2014 року, 12 травня 2014 року (а.с.69-77). У судовому засіданні позивач пояснив, що одні посади йому не підійшли, оскільки він не має відповідної освіти, від інших посад він відмовився. Крім того, як вбачається із книги наказів про прийом на роботу на 2014 рік, за період з 01 січня 2014 року по 30 травня 2014 року на підприємство були прийняті особи на посади: корпоративний секретарь, учень автоматчика ХВА, учень резбонарезчика,машиніст крана, вед. інженер-програміст, мастер пресовщик, тракторист, зам ген.директора, учень оператора-гальваника,менеджер, учень оператора автоматів та кранів, складувач поїздів, менеджер,інженер-технолог, водій погрузчика, наладчик КІПА(а.с.59-60) Как было встановлено в судовом засіданні, що у [PERSON] не має освіти, яка йому б позволила працювати на вищезазначених посадах. Тому ці посади йому не могли бути надані. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 ст. 40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Питання про надання згоди на звільнення [PERSON] профспілкою відповідача не розглядалась, у зв"язку з тим, що позивач не є членом профспілки, що підтверджується протоколом профспілкового комитета № 136 від 29 квітня 2014 року (л.д.93). Розрахунковим листом позивача за квітень підтверджується, що він не був членом профспілки, оскільки не має відрахувань в профспілку (а.с.151) В суде було встановлено, що після звільнення позивача на підприємство були прийняті на работу водій-погрузчика,лаборант хім.аналіза, водій автотранспортного засобу, монтер путі, учень слюсаря-сантехника (л.д.60-61), але ці кваліфікації не відповідають кваліфікацїї посади, яку займав [PERSON] Таким чином, суд встановив, що при звільненні [PERSON] порушень вимог трудового законодавства допущено не було, тому в задоволенні його позовних вимог треба відмовити. Оскільки при звільненні позивача не було порушень трудового законодавства, то у відшкодуванні моральної шкоди, стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу також треба відмовити. Суд не може погодитись з думкою представника відповідача, що позивач пропустив строки для звернення до суду без поважних прничин. Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до міського суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до наказу про звільнення позивач його отримав 12 травня 2014 року, звернувся до суду позивач, відповідно до штампу реєстрації вхідної пошти, 17 червня 2014 року, що підтверджується ухвалою Дружківського міського суду від 18 червня 2014 року про залишення ухвали без розгляду (а.с.166). Позивач у судовому засіданні пояснив, що дана заява була надіслана по пошті 11 червня 2014 року, на підтвердження чого надав квитанцію (а.с.28). Ухвала Дружківського міського суду від 18 червня 2014 року була оскаржена позивачем і справа була надіслана до Апеляційного суду Донецької області 01 липня 2014 року. У зв"язку із розпочатою антитерирористичною операцією та знаходження приміщення Апеляційного суду Донецької області на окупованої территорії, справа за позовом [PERSON] про поновлення на роботі не повернулась, про що позивачу стало відомо з листів Апеляційного суду Запорізськогї області від 17 грудня 2014 року , 31 січня 2015 року, 25 травня 2014 року (а.с.122-125). В друге з позовом до суду позивач звернувся згідно штампу реєстрації віхдної пошти 02 червня 2015 року (а.с.1). Таким чином, суд, вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду з поважних причин. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стороні на користь якої ухвалено рішення з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, але позивачу треба відмовити у задоволені позову тому відшкодувати витрати суд вважає неможливим. На підставі ст. 10,11,58,59,60,88,212-215,218 ЦПК України (в редакції 2004 року), на підставі ст. 40 ч.1, ч.3,42,43,49-2, 233,237-1 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з усіма змінами та доповненнями), Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з усіма змінами та доповненнями), суд

Outcome: dismissed