Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

17 грудня 2009 року до суду звернулось ВАТ "Західенерго" в особі Добротвірської ТЕС до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за у сумі 3 178,95 грн. 25 травня 2016 року до суду звернулось ПАТ "ДТЕК Західенерго" в особі відокремленого підрозділу "Добротвірська ТЕС" до [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 9391,12 грн. Ухвалою суду від 20.10.2016р. вказані вимоги обєднано в одне провадження (том 1, а.с. 112). 21 січня 2017 року позивач ПАТ "ДТЕК Західенерго" в особі відокремленого підрозділу "Добротвірська ТЕС" уточнило свої позовні вимоги та просить суд стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги у розмірі 20 551,60 грн. (том 2, а.с. 1-13). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що основним видом діяльності позивача є зокрема виробництво електричної та теплової енергії, обслуговування житлового фонду, надання житлово-комунальних послуг в смт. Добротвір. Квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу, обліковує за собою заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, яка станом на грудень 2016 року становить 20 551,60 грн. [PERSON] заборгованість не оплачена, що як стверджує позивач порушує його права. В судовому засіданні представники позивача підтримали такі позовні вимоги, дали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON], який одночасно є представником [PERSON] та [PERSON] (том 1, а.с. 130,131) та його представник [PERSON] (том 1, а.с. 128,129) заперечили проти задоволення таких вимог. Зокрема зазначили суду, що родина [PERSON] давно не проживає у квартирі №29 та не користується такими послугами, так як технічно постачання теплової енергії в квартиру перекрито, не укладала будь-яких договорів на житлово-комунальні послуги, позивач не мав права на надання таких послуг, не мав відповідної ліцензії на їх надання, не підтвердив правильність нарахованої заборгованості та застосованих тарифів. Просили у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як видно з довідки з місця проживання про склад сімї та прописку від 13.11.2009р. №662 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають, зокрема, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 22.03.2000р. (том 1, а.с. 14). Копією будинкової книги на квартиру [ADDRESS] стверджується, що в такій зареєстрований [PERSON] по даний час, [PERSON] по 04.11.2016р., [PERSON] по 17.11.2016р., [PERSON] по 31.08.2016р. (том 2, а.с. 198-200). Як стверджується листом виконавчого комітету Добротвірської селищної ради від 06.02.2017р. №58/02011 балансоутримувачем будинку №7 по вул. Сагайдачного у смт. Добротвір з 01.01.2010р. є Добротвірське комунальне підприємство "Підприємство по обслуговуванню житла", а до цього моменту такий будинок був на балансі Добротвірської теплової станції (том 2, а.с. 168). Рішенням виконавчого комітету Добротвірської селищної ради від 25.02.2010р. №12 вирішено затвердити акт приймання-передачі від 28.12.2009р. 108-квартирного житлового будинку №7 по вул. Сагайдачного заг.пл. 8501,0 кв.м. у комунальну власність територіальної громади с. Добротвір (том 2, а.с. 164). Будинок №7 по вул. Сагайдачного у смт. Добротвір починаючи із 25.02.2010р. перебуває у комунальній власності територіальної громади в особі Добротвірської селищної ради, що стверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20.04.2010р. (том 2, а.с. 163). Таким чином, із описаних вище обставин справи судом встановлено, що будинок №7 по вул. Сагайдачного у смт. Добротвір був на балансі ВАТ "Західенерго" до 25.02.2010р., а в подальшому був переданий на баланс територіальної громади смт. Добротвір. Із розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги по [ADDRESS] видно, що до 2010р. здійснювались нарахування по квартплаті та опаленню, а з 2010 року лише здійснювалось нарахування за опалення (том 1, а.с. 119-122). Суд дійшов до висновку, що нарахування квартплати до 2010 року на будинок №7 по вул. Сагайдачного є правомірним, так як балансоутримувач ВАТ "Західенерго" відповідно до ст. 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" утримував його, забезпечував його управління та належну експлуатацію, ремонт тощо. Щодо нарахування оплати за опалення (теплопостачання) до 2010 року, то суд відзначає, що як видно із Розпорядження голови Львівської ОДА від 15.10.2002р. №1005Добротвірська ТЕС є одним із підприємств області, якому було встановлено тарифи на теплопостачання для населення (том 2, а.с. 41), які Рішенням виконавчого комітету Добротвірської селищної ради від 02.09.2005р. №63 були перезатверджені (том 2, а.с. 38-40). В подальшому, тарифи на теплопостачання Добротвірській ТЕС змінювались відповідно до рішення Добротвірської селищної ради від 25.01.2008р. №8, Постановами НКРЕ від 19.06.2008р. №707, від 08.10.2009р. №1169, від 09.12.2010р. №1623 із змінами (том 2, а.с. 23-36). Таким чином, суд дійшов до переконання, що нарахування оплати за теплопостачання за період з 2005 рік по 2010 рік теж було правомірним, відповідно до встановленого законом порядку. Щодо нарахування оплати за теплопостачання з 2010 року то суд відзначає наступне. Рішенням виконавчого комітету Добротвірської селищної ради від 25.02.2010р. №6 вирішено визначити Добротвірську ТЕС ВАТ "Західенерго" виконавцем послуг з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання у житловому фонді, розташованому на території селища Добротвір (том 2, а.с. 166). Як видно із розрахунку заборгованості (том 1, а.с. 119-122, том 2, а.с. 14), за період з 2010р. по кінець 2016 р. позивач здійснював нарахування відповідачам виключно за надання послуг з опалення (теплопостачання). Таке нарахування здійснювалось на підставі тарифів, які затверджувались у встановленому законом порядку, а саме, рішеннями виконавчого комітету Добротвірської селищної ради від 08.09.2011р. №109 та від 06.12.2011р. №157 (том 2, а.с. 15, 20). При вирішенні питання ліцензування діяльності позивача з надання послуг по теплопостачанні, суд відзначає, що матеріалами справи стверджується наявність у позивача ліцензії на постачання, виробництво теплової енергії (том 2, а.с. 44 зв.-45, 47-49) та на транспортування теплової енергії (том 2, а.с. 43 зв.-44, 50) на період з 24.03.2011р. до моменту розгляду справи. До цього моменту, як стверджується матеріалами справи, позивач звертався неодноразово, починаючи з 2006 року до НКРЕ, Мінюсту тощо здійснення ліцензування відповідного виду діяльності, однак отримував листи із розясненнями щодо необхідності внесення змін до законодавства в частині теплопостачання ТЕС, АЕС (том 2, а.с. 51-61). Оцінюючи посилання сторони відповідача щодо необхідності відмови у позові з підставі відсутності у позивача ліцензії протягом певного періоду, суд відзначає, що відсутність протягом певного періоду ліцензії у позивача не виключає обовязку відповідачів оплачувати отримані послуги з теплопостачання. Окрім того, суд вважає, що сам факт певної законодавчої неузгодженості системи ліцензування, не може мати наслідком відсутність обовязку споживача послуг здійснювати оплату за отримані послуги. При вирішенні даної справи суд також надає оцінку посиланням сторони відповідача на факт перекриття центрального теплопостачання у квартирі. Зокрема, як видно із акту перевірки житлової квартири [ADDRESS], в квартирі [PERSON] система центрального опалення (стояки та розвідні труби) теплоізольовані, радіатори опалення (батареї) перекриті запірною арматурою від центрального теплоносія, регулятор зафіксовано у положенні "нуль". Ознак порушення циркуляції теплопостачання теплоносія у 9-ти поверховому житловому будинку №7 комісія встановити не може (том 2, а.с. 116). Також, у акті від 02.12.2016р. зокрема зазначено, що представники ПАТ "ДТЕК Західенерго" відмовилися опломбовувати перекриту і зафіксовану наглухо запірну арматуру на батареях (том 2, а.с. 202). З квитанції до прибуткового касового ордера №548 від 19.04.2000р. вбачається, що на такій міститься запис "опломб. хол. і гар. в/р і газу двадцять грн." (том 2, а.с. 201). Такі докази, на переконання суду, не можуть слугувати підставою для відмови у позові, так як суд вважає, що відповідачем не доведено суду факт припинення теплопостачання у квартирі відповідача у визначений законом спосіб. Так, як зазначено у п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. №630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Пунктом 25 цієї Постанови визначено, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4 ). Тому, суд вважає, що відповідач не здійснив відключення своєї квартири від системи теплопостачання у спосіб визначений законодавством України, а відтак таке фактичне припинення теплопостачання шляхом монтування запірної арматури є самовільним та не звільняє від обовязку оплачувати послуги з теплопостачання. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015р. № 6-1192ц15 самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. З таких міркувань, суд відхиляє покликання відповідача на необхідність відмови у позові через його відключення від мережі централізованого теплопостачання. Суд також відхиляє покликання відповідача щодо відсутності укладеного договору на теплопостачання. Так, дійсно у матеріалах справи наявні договори про надання послуг з центрального теплопостачання від 15.04.2003р. та від 24.05.2014р. (том 1, а.с. 8-10, 36-37), однак такі не підписані стороною споживачів відповідачами по справі, хоча такий договір надсилався поштою, що стверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 39). У Постанові Верховного Суду України від 20.04.2016р. № 221/515/15-а зазначено, що, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Отже, незважаючи на сам факт відсутності підписаного між сторонами договору з надання послуг по теплопостачанню, відповідачі несуть обовязок з оплати таких послуг, так як такі фактично надавались позивачем та споживались відповідачем. Інші доводи відповідачів суд також не бере до уваги, як такі, що дають підставу для відмови у задоволенні позовних вимог позивача. А тому, суд дійшов до переконання, що позивач правомірно вимагає сплатити суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, так як цей обовязок відповідачів визначений у п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", де вказано що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як видно із розрахунку заборгованості, який не спростовано стороною відповідача, сума заборгованості за період з 01.01.2005р. по 31.12.2016р. становить 20551,60 грн. (том 1, а.с. 119-122, том 2, а.с. 14). Суд вважає, що за відсутності договору про теплопостачання із конкретним споживачем послуг, обовязок по оплаті таких послуг несуть ті особи, які фактично проживали у квартирі та відповідно отримували такі послуги. Так, як встановлено судом із матеріалів справи, у квартирі [ADDRESS] з 22.03.2000р. зареєстрований [PERSON] по даний час, [PERSON] по 04.11.2016р., [PERSON] по 17.11.2016р., [PERSON] по 31.08.2016р. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON] і набули повноліття лише 12.11.2009р. та 03.11.2015р. відповідно. Як зазначено у ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. У ст. 34 цього кодексу зазначено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) Таким чином, суд дійшов до висновку, що обовязок по оплаті житлово-комунальних послуг за спірний період мали: [PERSON] протягом всього часу нарахування заборгованості, [PERSON] до моменту зняття її з реєстрації, тобто до 04.11.2006р., [PERSON] з моменту її повноліття 12.11.2009р. до моменту зняття її з реєстрації 17.11.2016р., [PERSON] з моменту її повноліття 03.11.2015р. до моменту зняття її з реєстрації, тобто до 17.11.2016р. Суму боргу щодо кожного з відповідачів суд визначає шляхом ділення нарахованої суми за певний період, на кількість осіб, які мали обовязок сплатити такі послуги. Разом з тим, суд враховує, що даний позов предявлено лише до трьох осіб, вимоги до [PERSON] позивач не заявляв, що позбавляє суд можливості вирішувати позовні вимоги відносно такої особи, і що одночасно свідчить про неможливість стягнення з інших відповідачів суми боргу, який повинен бути сплачений [PERSON] За розрахунками суду, сума боргу, яка підлягає стягненню із [PERSON] становить 7 643, 74 грн., з [PERSON] 6 966, 19 грн., з [PERSON] 5 291, 62 грн., а тому в цій частині позов є підставним та підлягає до задоволення. В іншій частині суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні [PERSON] заявив про необхідність застосування позовної давності до вимог позивача (том 1, а.с. 69). Досліджуючи питання можливості застосування такого строку, суд дійшов до наступного висновку. Як видно із матеріалів справи, предметом спору є сума боргу за період з 01.01.2005р. по 31.12.2016р. Позивач звернувся до суду із позовною заявою 17.12.2009р. заочне рішення по якій було в подальшому скасовано, а такі вимоги обєднано зі справою, позовна заява по якій подана 25.06.2016р. Також, як видно із розрахунку заборгованості (том 1, а.с. 119-122), та стверджується матеріалами справи (том 1, а.с. 11-13) сума боргу за нараховані житлово-комунальні послуги була оплаченою в 2005, 2006 та 2009 роках частково. Як зазначено у ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У ст. 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, суд вважає, що оскільки строк позовної давності у спірних правовідносинах переривався вчиненням дій, що свідчать про визнання боргу його частковою оплатою, то позивач в межах строку позовної давності звернувся до суду 17.12.2009р. А відтак, суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності до вимог позивача. Одночасно, суд вважає за необхідне вирішити питання судових витрат згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial