Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлені наступні вимоги: -зобов`язати Комунальне підприємство «Теплонерго» Дніпровської міської ради та Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради розділити суму боргу на особистому рахунку з часу настання повноліття [PERSON] [INFO] ; -застосувати позовну давність в три роки з моменту звернення до суду з позовною заявою про розподіл боргів за комунальні послуги. Позов обґрунтований тим, що позивач на підставі договору дарування квартири, посвідченого 30.03.2017 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. за реєстровим №740, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Не зважаючи на те, що право власності позивач набула 30.03.2017 р., з підприємств, що надають комунальні послуги КП «Теплоенерго» та КП «Дніпроводоканал» продовжують надходити повідомлення про грошові суми з урахуванням боргу інших осіб на її ім`я; добровільно розділити борги на особистих рахунках відповідачі відмовились і рекомендували використати право споживача на подачу заяви про реструктуризацію заборгованості, яка позивачу не належить. На переконання позивача, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Позивач переконана, що вона, як нова власниця, має право знати розмір, який вона зобов`язана сплатити КП «Теплоенерго» та КП «Дніпроводоканал», проте, останні відмовляються надати довідку або будь-який інший документ на підтвердження розміру боргу саме [PERSON] . Крім того, як зазначається позивачем, оскільки вона була неповнолітньою та не мала свого доходу, вона не мала можливості сплачувати комунальні платежі і сплачувати за цей період повинні її батьки як законні представники. Відповідач-1 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. У відзиві на позовну заяву відповідач - 1 зазначив, що право власності на квартиру [ADDRESS] до моменту укладення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] належало батькові на момент укладення договору неповнолітньої [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 05.12.2001 року, та зареєстрованого 28.05.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Лісоволенком Р.М. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 646133412101, номер запису про право власності 9830137. За квартирою, яку подарував батько доньці [PERSON] згідно договору дарування НМА № 274844 від 30.03.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. та яка розташована за адресою: [ADDRESS] , закріплено особовий рахунок № [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. До відповідача 10.09.2018 року звернувся батько на той час неповнолітньої [PERSON] із заявою про переоформлення особового рахунка на нового власника вищезазначеної квартири. [PERSON] на момент звернення не мала власних доходів та не мала можливості самостійно управляти власним майном, зворотне твердження не підтверджено документально, ураховуючи що батьки є законними представниками інтересів своїх дітей, і однією з функцій такого представництва є управління їх майном. Майном дитини в силу закону батьки управляють без спеціальних на те повноважень.Управління майном включає два основних види дій батьків: вчинення правочинів щодо майна дитини, в тому числі правочинів щодо розпорядження майном; вчинення дій щодо догляду за майном дитини (ремонтування, зберігання, догляд тощо). Враховуючі зазначене [PERSON] було відмовлено у переоформленні особового рахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. На теперішній час позивач не зверталася до відповідача із заявою про переоформлення особового рахунку № [NUMBER] , закріпленого за адресою: [ADDRESS] , тобто підстав для зміни будь-якої інформації у особовому рахунку були відсутні. Однак, відповідач-1 зауважує, що звернення позивача до відповідача із вказаною заявою надає можливість відповідачу внести зміни лише у внутрішньогосподарський (управлінський) облік та ні в якому разі не впливає не облік наданих послуг з централізованого опалення та розрахунків за ці послуги за конкретним приміщенням (квартирою). Відповідно до статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 19.07.2017 р. № 24/23 «Про надання дозволу на передачу основних фондів та інших активів, заборгованості за пільги та субсидії з балансу КП «Дніпровські міські теплові мережі» на баланс КП «ТЕПЛОЕНЕРГО» виконавцем послуг з централізованого опалення є КП «Теплоенерго» та відповідно з листопада 2017 року інформація про кредиторську та дебіторську заборгованість споживачів КП «Дніпровські міські теплові мережі» обліковується на балансі КП «Теплоенерго». Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Як зазначається відповідачем-1 зобов`язання відповідача розділити борги за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на особовому рахунку № [NUMBER] , закріпленому за адресою [ADDRESS] , на два періоди до 30.03.2017 року та після, без зазначення конкретних порушень при нарахуванні такої заборгованості без надання доказів на її спростування, не передбачено діючим законодавством в якості способу захисту прав. Право обліку заборгованості за надання житлово-комунальних послуг належить відповідачу. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених законодавством, позовні вимоги про розділення боргу за комунальні послуги на особовому рахунку не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Діями відповідача не порушені права позивача, як споживача послуг централізованого опалення. Цими діями позивач не був позбавлений можливості здійснити (реалізувати) свої права споживача повністю або частково. Сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків, а у випадку непогашення заборгованості, чинним законодавством не передбачено припинення надання відповідачем зазначених послуг без дотримання вимог чинного законодавства. Також відповідач-1 звертає увагу суду на те, що вимоги позовної заяви [PERSON] неодноразово розглядалось Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, а саме: - у справі № 203/3579/18 за позовом [PERSON] (батько) до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, розділити борги за комунальні послуги на особових рахунках. На підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду від 18.04.2019 провадження по цивільній справі № 203/3579/18 закрито у зв`язку з відмовою від позову позивача - [PERSON] (копію ухвали надано); - у справі № 199/4538/20 за позовом [PERSON] (мати) до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії розділити борги за комунальні послуги на особових рахунках. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2020 у справі №199/4538/20 позивачу у позовних вимогах відмовлено у повному обсязі (копію рішення надано). Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2020 у справі № 199/4538/20 апеляційною інстанцією залишено без змін. Відповідач-2 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. У відзиві на позовну заяву відповідач - 2 зазначив, що відповідно до бази даних КП «Дніпроводоканал» за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок [NUMBER] ) особовий рахунок було відкрито на [PERSON] , нарахування проводились на одного споживача згідно діючих норм та тарифів. Згідно довідки про склад родини №1349 від 15.03.2021, в базі даних представниками ТОВ «ЄРЦ КП» було виконано коригування за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. -[PERSON] [INFO] зареєстрована 10.10.2017, знята з реєстрації 24.10.2018; -[PERSON] [INFO] зареєстровано 15.10.2015, знято з реєстрації 21.11.2017; -[PERSON] [INFO] зареєстровано 25.10.2018; -[PERSON] [INFO] зареєстрована 25.10.2018, знято з реєстрації 12.03.2021. Стосовно переоформлення вже відкритого особового рахунку, відповідач-2 повідомляє, що особовий рахунок надається на кожну квартиру в будинку. При зміні власника в базі даних змінюється прізвище та по батькові ВКН, та склад родини з урахуванням наявної на ньому заборгованості попереднього власника, якщо така є. Отже, особовий рахунок є номерним, що дозволяє ідентифікувати його відповідно до конкретного житлового приміщення та є сукупністю даних про житлове приміщення. Особовий рахунок оформляється на саме житлове приміщення, разом із наявною чи відсутньою заборгованістю попереднього власника, а не на саму особу. Відповідач-2 вказує, що згідно зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складати зведені облікові документи. Виходячи з положень закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 237 від 08.10.1999р., виключення з актів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою сплинув строк позовної давності чи розподіл боргів на особових рахунках відноситься до виключної господарської діяльності підприємства. Оскільки особовий рахунок № [NUMBER] , відкритий КП «Дніпроводоканал» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій підприємства, списання, переведення чи розподіл з цього внутрішньогосподарського документа будь-яких сум є правом КП «Дніпроводоканал», а не обов`язком. Крім того, оскільки особовий рахунок є внутрішньогосподарським документом підприємства, то право обліку заборгованості за надання послуг з водопостачання та водовідведення належить виключно КП «Дніпроводоканал». Стосовно набуття права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідач-2 зазначає, що [PERSON] , стала власником вказаної квартири відповідно до договору дарування квартири від 13.03.2017, де [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла, як дарунок, квартиру за вищевказаною адресою. В свідоцтві про народження від 11.02.2005 року, батьками обдаровуваної, на той час ще малолітньої, [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , які одночасно є її законними представниками. Згідно з положенням ч. 1 ст. 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Отже, із вищевказаних документів впливає, що [PERSON] та його дочка [PERSON] були співвласниками даної квартири ще до 13.03.2017 року, тобто до дати остаточного придбання даного об`єкту нерухомості. На переконання відповідача-2, [PERSON] та [PERSON] повинні нести відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном ще з моменту набуття часток праві спільної часткової власності, а не з моменту остаточного придбання даного житлового приміщення. Відповідач-2 вважає, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з заявленими позовними вимогами, саме до КП «Дніпроводоканал». Підприємством права позивача не порушені, спір між сторонами відсутній. КП «Дніпроводоканал» неухильно виконує вимоги зазначеного закону, жодного обмеження у наданні послуг за адресою [ADDRESS] підприємством не здійснювалось. При аналізі взаєморозрахунків виявлено, що оплата за послуги централізованого водопостачання та водовідведення за особовим рахунком [NUMBER] проводиться не своєчасно та не в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість за послуги водопостачання у розмірі 14616 грн. 61 коп. Нарахування за надані послуги водопостачання та водовідведення, які надавалися [PERSON] КП «Дніпроводоканал», проводилось у відповідності до чинного законодавства, а з урахуванням специфіки обліку, підприємство не має підстав для списання наявної суми заборгованості з особового рахунку [NUMBER] . Стосовно строку позовної давності відповідач-2 зазначає, що сплив позовної давності не припиняє зобов`язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 77-80 ЦПК України, позивачу [PERSON] , [INFO] , належить квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 30 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №340 (а.с. 4). Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.03.2017, номер запису про право власності: 1973534 (а.с. 5). Відтак, на час виникнення у позивача права власності на вказану квартиру, остання була неповнолітньою. Відповідно до листа-відповіді КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради від 06.05.2020 № 1108 за вказаною адресою закріплено особовий рахунок [NUMBER] та оформлений на гр. [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до листа-відповіді КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради від 24.10.2017 № Ч-566 відповідно до бази даних КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок [NUMBER] ) нарахування за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення проводиться на одну особу - [PERSON] згідно діючих норм та тарифів. Станом на 01.10.2017 за особових рахунком [NUMBER] за послуги централізованого водопостачання та водовідведення заборгованість становить 4840,96 грн. (а.с. 7). 10.09.2018 р. до КП «Теплоенерго» ДМР звертався батько на той час неповнолітньої [PERSON] (третя особа у вказаній справі [PERSON] ) із заявою про переоформлення особового рахунку на нового власника вищезазначеної квартири (а.с. 52). Спірні правовідносини виникли із захисту прав позивача, як споживача житлово-комунальних послуг. Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до статей 66,67,162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Відповідно до статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частини перша та друга статті 14 ЦК України передбачає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналіз вказаної статті свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14,16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту зобов`язання КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради та КП «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради розділити суму боргів на особистих рахунках з часу настання повноліття позивача, без вирішення питання про цивільно-правові наслідки вчинення таких дій. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №462/5889/16-ц (провадження №61-909св17), оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, оспорюючи законність нарахування заборгованості, не вимагає здійснення відповідного перерахунку плати за централізоване опалення, водопостачання та водовідведення, а обраний нею спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідачів розділити борги на особистих рахунках з часту настання її повноліття не є таким, що відновить її, ймовірно, порушене право. Суд не бере до уваги доводи позивача щодо того, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, оскільки відповідачі не зверталися з позовом про стягнення заборгованості з позивача, та остання не позбавлена права заперечувати проти стягнення заборгованості попереднього власника у разі звернення відповідачів з відповідним позовом про стягнення заборгованості. Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2020 р., яке набрало законної сили 17.03.2021 р., у цивільній справі №199/4538/20 (2/199/1855/20) за позовом [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , до комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, третя особа - [PERSON] , про зобов`язання вчинити певні дії, розділити борги за комунальні послуги на особистих рахунках, було встановлено, що діями відповідача не порушені права позивача, як споживача послуг централізованого опалення. Цими діями [PERSON] не була позбавлена можливості здійснити (реалізувати) свої права споживача повністю або частково. Сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків, а у випадку непогашення заборгованості, чинним законодавством не передбачено припинення надання відповідачем зазначених послуг без дотримання вимог чинного законодавства (https://reyestr.court.gov.ua/Review/92826801). В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Що стосується вимоги позову про застосування позовної давності в три роки з моменту звернення до суду з позовною заявою про розподіл боргів за комунальні послуги, то суд також не знаходить підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Разом з тим, із позовної вимоги позивача не можливо встановити, до яких саме правовідносин позивач просить застосувати позовну давність та яке необхідно захистити право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі). Відтак, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача з боку відповідачів, тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, щодо наданих позивачем доказів, то потребує врахуванню, що за ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Втім, позивачем не дотримані вимоги закону в частині обов`язку учасника справи подати докази в оригіналі або засвідченій копії (ч.ч. 2, 4, ч. 5 ст. 95 ЦПК України). Щодо розподілу судових витрат, то на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України судові витрати (судовий збір) мають бути компенсовані за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Суд також вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що враховуючи правову позицію Верхового Суду, викладену в постанові від 01.09.2020 р. (справа №686/6276/19 провадження № 61-3604 св 20) щодо того, що «діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу», то позивач не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом про зобов`язання відповідних організацій, які надають житлово-комунальні послуги виключити з обліку по її особовому рахунку заборгованість попередніх власників квартири за відповідний період, надавши при цьому відповідні докази наявної заборгованості попередніх власників.

Outcome: dismissed