Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи тим, що її батько [PERSON] був поляком, знав польську мову, сповідував католицьку віру, дотримувався традицій своєї національності. Його мама [PERSON] за національністю полячка. Однак, в радянські часи батько заявника вимушений був приховувати свою приналежність до національної меншини. Заявник, уточнивши вимоги своєї заяви, просить суд встановити факт, що вона за національністю "полька" та зобов'язати відділ реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області внести відповідні зміни до актового запису про народження, вказавши в графі її національність - "полька". Заявник у судовому засіданні заяву підтримала. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, подали до суду заяву де просять розглядати справу за відсутності їхнього представника. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення. Так, в судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] народилась 13.09.1955року в с. Ворошилово, Березнеговатського району, Миколаївської області. Її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Національність батьків в свідоцтві про народження дитини зазначено як українець, та українка. Дане підтверджено свідоцтвом про народження, актовий запис №39, Серія ЯЛ № 757267 від 29.09.1955року (а.с.5) . Матеріали справи містять копію запрошення заявниці в Польщу, яке було надіслано [PERSON] ще в 1991 році її родичами (а.с.8). Як пояснила в судовому засіданні заявник, що її бабця [PERSON] за національністю була полячкою. Даний факт підтверджено свідоцтвом про народження [PERSON], батька заявниці, серія МВ № 481187 від 30.11.1950р. (а.с.3). Також, заявник в судовому засіданні пояснила, що в її сім'ї завжди мало місце виховання відповідно до польських традицій, відомі культурні звичаї польського народу, заявник відзначає польські свята, підтримує родинні стосунки зі своїми родичами поляками, які проживають на території Польщі, про що свідчить запрошення від 12.10.1991року від кузена [PERSON], який проживає в [INFO]. Заявник відвідує та доглядає могилу діда [PERSON], який загинув при звільнені від окупантів м.Вроцлав. ЇЇ син [PERSON] навчається в Акадімії фінансів і бізнесу у Варшаві з 2013року, має карту тимчасового побиту. Заявник пояснила, що в звязку з радянською політикою тих часів та з репресіями громадян які відносились до польської національності, батько заявниці вимушено вказував національність «укаїнець», бо поляків ,як потенційних зрадників у повоєнні роки не брали до армії, а не проходити військову службу в лавах армії Радянського Союзу вважалося ганьбою і мало негативні наслідки. Встановлення факту приналежності до польської національності заявнику потрібно для зручного спілкування з родичами, які проживають в Польщі та підтвердження польського походження її роду. Встановленим є те, що заявник звернулася до РАЦС Білоцерківського МРУЮ з заявою про внесення змін до актового запису про народження №39 від 29.09.1955 р., просила змінити національність батька дитини з «українець» на «поляк». Так, підставою для внесення змін до актового запису про народження дитини є актовий запис про шлюб батьків. Проте, як слідує з Висновку ДРАЦС БЦ МРУЮ, в актовому записі про шлюб батьків заявника №4 від 01.02.1947 року, складеного виконавчим комітетом Ягодинської сільської ради Раманівського району Житомирської області, зазначено національність чоловіка «українець». В актовому записі про народження батька заявника №202 (поновлений) від 30.11.1950 року, складеного Кезським відділом ЗАГС Кезського району Удмуртської Республіки Російської Федерації, при реєстрації народження зазначено національність батька «українець», національність матері «полька», національність дитини не зазначено. Зазначене і послугувало підставою для відмови [PERSON] внести зміни в актовий запис про народження, щодо національності її батька (а.с29-30). Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом. Згідно зі ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ст.300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи громадян захищаються судом. Згідно зі ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. У відповідності до ст.3 Закону України "Про національні меншини в Україні" до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається, про що зазначено у ст. 11 вказаного закону. Статтею 1 Рамкової конвенції [PERSON] Європи про захист національних меншин від 01.02.1995р., ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Рамкової конвенції [PERSON] Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і, як такий, є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Також, суд при вирішенні даної справи посилається на рішення Європейського суду у справі за заявою [PERSON] № 20390/07 проти України. Даним рішенням постановлено, що Україна порушила стосовно заявниці статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, (ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP), якою кожному гарантується право на повагу до приватного життя. Зокрема, Європейський суд у своєму рішенні зазначив, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє імя (по батькові) ..... Державному органу належить навести відповідні та достатні підстави на підтримку своєї відмови у наданні дозволу на зміну імені особи для того, щоб це обмеження вважалося необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться, вони не виконали своє позитивне зобовязання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно, Європейський Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до положень статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійсненні цього права, за винятком, коли втручання здійснюються згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27 січня 1999 року, втратив чинність Указ Президента України від 31 грудня 1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності», і з того часу в законодавстві України відсутні норми, якими передбачаються настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових прав в залежності від національності особи. Проте, навіть якщо існує гнучкість чи суперечність стосовно правильного тлумачення закону, чи порядку зміни національності, безперечним є те, що право особи на збереження своєї національності, як і право на її зміну, визнається законодавством України. Оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що батько заявниці був поляком, та [PERSON] має право на відновлення своєї національності і на внесення змін до правовстановлюючого документа із зазначенням національності "полька", як це передбачено Законом України "Про національні меншини". Таким чином, підлягає судовому захисту право заявника на повагу до її приватного та сімейного життя, визначення національності, шляхом встановлення факту, що має юридичне значення. Встановлення даного факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту національної ідентичності заявнику необхідне для впорядкування документів, для реалізації її особистих інтересів та прав - підтвердження польського походження її роду. На підставі наведеного та

Outcome: approved