Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

11.11.2013 Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, згідно з якою позивачка просила провести поділ спільного майна між нею та відповідачем, а саме: квартири № 1, що розташована в м. Ржищів Київської області по вул. Шевченка, 82, та автомобіля марки "Фіат-230 Фургон", державний н/з [NUMBER], зокрема: збільшити розмір її частки у спільному сумісному майні подружжя до 2/3 частин; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль "Фіат-230 Фургон", державний н/з [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в рахунок її 2/3 частини автомобіля "Фіат-230 Фургон", державний н/з [NUMBER]; визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]; стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок його 1/3 частини в квартирі [ADDRESS]. 03.12.2013 до Ржищівського міського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, згідно з якою позивач просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON], визнати спільною сумісною власністю майно набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з липня 2011 року по червень 2013 року, а саме: автомобіль "Хонда Сівік", 2007 року випуску, державний н/з [NUMBER], загальною вартістю 120000 грн., стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь 1/2 частину вартості автомобіля "Хонда Сівік", 2007 року випуску, державний н/з [NUMBER] в розмірі 60000 грн, поділити рухоме майно в натурі, виділивши йому: шафу-купе 2-польну, вартістю 2000 грн., шафу-купе 3-польну, вартістю 2000 грн., телевізор "Самсунг" 37 дюйм., вартістю 3000 грн., мікрохвильову піч, вартістю 500 грн., морозильну камеру, вартістю 1500 грн., акваріум, вартістю 1000 грн., дзеркало настінне, вартістю 500 грн., всього на загальну суму 10500 грн., відповідачці [PERSON] виділити: шафу-купе 3-польну вартістю 3000 грн., диван-ліжко, вартістю 3500 грн., домашній кінотеатр, вартістю 1000 грн., телевізор "Самсунг", 27 дюйм., вартістю 2000 грн., холодильник "Снайге", вартістю 2000 грн., хлібопічку, вартістю 1700 грн., пральну машину "Індезіт", вартістю 2000 грн., всього на загальну суму 15200 грн.; стягнути з відповідачки на його користь різницю вартості рухомого майна, що становить 2350 грн.; газову плиту та кухонні меблі залишити в спільному користуванні, а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Відповідно до свідоцтва про зміну прізвища (т. 2 а.с. 17) [PERSON] змінив прізвище на прізвище "Шикора". В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась з поважних причин. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та крім іншого просив визнати за позивачкою право власності на спірну квартиру, припинивши право власності на частку в даній квартирі [PERSON], обгрунтовуючи дану вимогу п. 2, 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Проти зустрічної позовної заяви заперечив та просив відмовити з підстав її необгрунтованості. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні первісного позову та задоволити зустрічні позовні вимоги, залишивши квартиру в спільній сумісній власності сторін. Суд, заслухавши представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 16.01.1998 по 30.06.2011, що підтверджується письмовими доказами по справі: копією свідоцтва про одруження серії І БК № 053883 (т. 1 а.с. 8); копією рішення Ржищівського міського суду Київської області про розірвання шлюбу від 30.06.2011 року (т. 1 а.с. 10-11), копією паспорту серії СМ № 166755, виданого на ім'я [PERSON] 16.08.2000 року Ржищівським МВМ ГУ МВС України в Київській області, з відміткою про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 6-7). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовим доказом по справі: копією свідоцтва про народження серії І-БК № 298351 від 18.08.2000 року (т. 1 а.с. 8). Судом встановлено, що в період шлюбу сторонами 10.01.2004 було придбано квартиру № 1 в м. Ржищів Київської області по вул. Шевченка, 82, покупцем в договорі купівлі-продажу зазначеної квартири значиться [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 10.01.2004 (т. 1 а.с. 12), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2560732 від 14.01.2004 (т. 1 а.с. 13). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. Договором між подружжям може бути встановлений інший режим майна, набутого під час шлюбу. Слід зазначити, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначається у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна по дружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено судом, подружжя договорів в порядку, який передбачено ст. 64 СК України, не укладало. Отже, діюче Сімейне законодавство України встановлює принцип рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Причому на рівність цих часток не впливає той факт, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом приймається до уваги як належний та допустимий доказ висновок судової товарознавчої експертизи № 051-СБ/14 від 15.04.2014 року (т. 1 а.с. 112-145), відповідно до якого було визначено вартість квартири, яка знаходиться в [ADDRESS], в розмірі 254538 (двісті п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот тридцять вісім) гривень 86 копійок. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Судом встановлено, що після розірвання шлюбу на вихованні та утриманні позивачки залишився неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 30.06.2011 (т. 1 а.с. 10-11). Суд, враховуючи інтереси неповнолітнього сина, для належного забезпечення його фізичного та духовного розвитку, приходить до висновку щодо необхідності відступу від засад рівності часток подружжя та задоволення вимог позивачки щодо визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири № 1 в м. Ржищів Київської області по вул. Шевченка, 82, що належить на праві приватної власності відповідачу. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Судом встановлено, що квартиру № 1 в м. Ржищів Київської області по вул. Шевченка, 82, неможливо розділити в натурі, оскільки кожному із сторін неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення, так як квартира двокімнатна і на утриманні позивачки залишився неповнолітній син, який проживає разом з нею, що підтверджується письмовими доказами по справі: висновком судової товарознавчої експертизи № 051-СБ/14 від 15.04.2014 (т. 1 а.с. 112-145); висновком відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та роботи з обєднаннями співвласників багатоквартирних будинків від 09.07.2015 (т. 2 а.с. 35). Згідно з ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України; присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні, необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених частини першої статті 365 ЦК України та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (Ухвала Верховного Суду України від 2 червня 2010 р.). Такий же правовий висновок міститься в Рішенні Європейського Суду з прав людини «[PERSON] проти України» від 21.12.2010. Крім того, як зазначено в Ухвалі Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року, відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). Відповідно до п. 7 Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Таким чином, суд приходить до висновку щодо задоволення вимог позивачки про визнання за нею права власності на квартиру № 1 в м. Ржищів Київської області по вул. Шевченка, 82 з одночасним припиненням права власності [PERSON] на 1/3 частку спірної квартири, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку в вищезазначеному майні в сумі 84\~846 (вісімдесят чотири тисячі вісімсот сорок шість) гривень 29 копійок. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивачкою була внесена на депозитний рахунок Ржищівського міського суду Київської області грошова компенсація [PERSON] за його частку в квартирі № 1 в м. Ржищів Київської області по вул. Шевченка, 82, що підтверджується письмовим доказом по справі: квитанцією від 18.11.2015 (т. 2 а.с. 84, 85). Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом було встановлено, що за час перебування в шлюбі, а саме: в 2004 році, сторонами було придбано автомобіль "Фіат-230" типу фургон, рік випуску 1998, д.н.з. [NUMBER], який належить відповідачу, що підтверджується письмовим доказом по справі: копією реєстраційної картки (т. 1 а.с. 241). Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про те, що даний автомобіль не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя при вирішенні питання щодо поділу майна, оскільки він вибув із володіння відповідача і перебуває у розшуку, так як дане твердження спростовується письмовими доказами по справі: копією довіреності від 14.06.2006 (т. 1 а.с. 101), якою підтверджується добровільна передача відповідачем спірного автомобіля третім особам; копією листа Кагарлицького РВ ГУ МВС України від 27.11.2013 (т. 1 а.с. 57), згідно з яким повідомляється про те, що кримінальна справа щодо факту угону 04.07.2006 спірного автомобіля не порушувалась. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Всупереч даній нормі закону вищезазначений спірний автомобіль, який був об'єктом спільної сумісної власності, був відчужений відповідачем (вибув із володіння подружжя) в 2006 році без згоди позивачки. Оскільки, представник відповідача підтвердив факт відсутності спірного автомобіля, що робить неможливим встановлення ринкової вартості даного майна на час слухання справи, то суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ висновок судової автотоварознавчої експертизи № 5-04/41 від 18.05.2015 року (т. 2 а.с. 10-11), відповідно до якого було визначено середню ринкову вартість автомобіля "Фіат-230" типу фургон, рік випуску 1998, д.н.з. [NUMBER], в розмірі 79656 (сімдесят дев'ять тисяч шістсот п'ятдесят шість) гривень 50 копійок, так як, зазначений висновок експерта є обґрунтованим, повним, сумніву не викликає, експерт попереджений про кримінальну відповідальність передбачену ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від надання висновку. Отже, вимога позивачки щодо стягнення грошової компенсації за її частку в автомобілі "Фіат-230" типу фургон, рік випуску 1998, д.н.з. [NUMBER], підлягає частковому задоволенню, оскільки суд не вбачає підстав для збільшення частки позивачки в спільному майні подружжя, а саме: автомобілі "Фіат" з 1/2 до 2/3. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку що з відповідача на користь позивача за 1/2 частку в спільному рухомому майні подружжя, а саме: автомобілі "Фіат-230" типу фургон, рік випуску 1998, д.н.з. [NUMBER], слід стягнути компенсацію в розмірі 39 828 (тридцять дев'ять тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 25 копійок. Відповідачем не доведено в належний та допустимий спосіб факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу за період з липня 2011 року по червень 2013 року. Крім того, не доведено відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України факт спільного придбання за час перебування в шлюбі шафи-купе 2-польної, вартістю 2000 грн., шафи-купе 3-польної, вартістю 2000 грн., телевізора "Самсунг" 37 дюйм., вартістю 3000 грн., мікрохвильової піч, вартістю 500 грн., морозильної камери, вартістю 1500 грн., акваріуму, вартістю 1000 грн., дзеркала настінного, вартістю 500 грн., шафи-купе 3-польної, вартістю 3000 грн., диван-ліжка, вартістю 3500 грн., домашнього кінотеатру, вартістю 1000 грн., телевізора "Самсунг", 27 дюйм., вартістю 2000 грн., холодильника "Снайге", вартістю 2000 грн., хлібопічки, вартістю 1700 грн., пральної машини "Індезіт", вартістю 2000 грн, оскільки сам факт знаходження в квартирі перерахованого в акті від 21.11.2013 (т. 1 а.с. 50-51) майна не доводить факту його придбання в певний період, тому суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо розподілу даного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Автомобіль рухоме майно, яке в той же час має особливу цінність, отже, відповідно до вимог ст. 207, 208 ЦК України, договір купівлі-продажу автомобіля укладається у письмовій формі. Таким чином, суд не може прийняти до уваги твердження відповідача про те, що автомобіль "Хонда Сівік", 2007 року випуску, державний н/з [NUMBER], був придбаний ним та позивачкою як спільне майно за час проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу за період з липня 2011 року по червень 2013 року, оскільки даний факт не доведений у належний відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України спосіб та суперечить вимогам ст. 60 СК України, ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України. Також, суд не може прийняти до уваги на підтвердження придбання автомобіля копію витягу з Єдиного реєстру довіреностей (т. 1 а.с. 53-54), оскільки даний документ підтверджує факт передачі в тимчасове користування автомобіля представником власника за довіреністю [PERSON] сторонам по справі, та на підтвердження факту купівлі-продажу сторонами автомобіля суд не може прийняти копію заяви [PERSON] від 30.11.2013 (т. 1 а.с. 52), оскільки не підтверджено в належний та допустимий спосіб повноваження [PERSON] як представника власника автомобіля щодо його продажу. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю сторін автомобіля "Хонда Сівік", 2007 року випуску, державний н/з [NUMBER], не підлягають задоволенню, оскільки не доведено факт саме придбання сторонами даного майна і факт його придбання в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial