Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-14 00:00:00

16 червня 2014 року позивач звернувся з даним позовом до суду. Позовні вимоги мотивує тим, що 26.10.2010 року між сторонами укладено спірний кредитний договір, в якому: згідно п. 1.3 визначено, що видача кредиту здійснюється через касу кредитора, проте кредит в натурі позивачу не надавався; п. 2.5 передбачена плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 264,39 грн., котру відповідач за договором має право нараховувати на власний розсуд, проте такі послуги згідно чинного законодавства банки не здійснюють, вони не виконуються в натурі та відповідно плата за них нараховуватися на може; перед укладенням договору відповідачем позивачу не надана інформація, зазначена в п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", котра дозволила б усвідомити його зміст та наслідки. Крім цього, умови спірного договору є несправедливими, він не приніс очікуваних результатів, а лише завдає шкоди. На виконання спірного договору позивачем на користь відповідача станом на 7 травня 2014 року сплачено 55970,15 грн. основного кредиту, 38269,45 грн. відсотків, 13483,89 грн. комісії, всього 107723,49 грн. і після визнання договору недійсним вказана сума має бути повернута позивачу. Просить визнати недійсним кредитний договір № 1295-0171002/ФКВ від 26.10.2010 року, укладений між ним і публічним акціонерним товариством "Дельта Банк", та стягнути з відповідача на його користь в порядку реституції 107723 грн. 49 коп. надміру сплачених коштів за кредитним договором від 26.10.2010 року. В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав, зазначених у позовній заяві, і пояснив, що перед укладенням договору працівник банку не надав йому необхідної інформації, він не зовсім розумів зміст договору, не мав достатньо часу для його вивчення. Зі сторони відповідача підписала договір особа, яка не мала таких повноважень. У 2008 році він уже укладав кредитний договір з "Укрпромбанком" для придбання автомобіля і сплатив більшу частину коштів. Пізніше після припинення діяльності цього банку документи перейшли до відповідача. В даному договорі не вказано його мети - купівлю автомобіля. Неодноразово звертався у "Дельта Банк" з листами, проханнями роз'яснити ситуацію, проте відповіді не отримав. В п. 1.3 договору зазначено, що кошти видаються через касу банку, проте готівки по спірному договору він не отримав. Виплатив значні кошти заборгованості, що в декілька разів перевищують вартість автомобіля. Представник позивача позов підтримав і вказав, що статтею 11 закону "Про захист прав споживачів" передбачено надання інформації по кредитному договору до його укладення, і банком ця умова не була виконана, умови договору не сприяють тому, щоб споживач зрозумів, з чим має справу. Положення кредитного договору складні, і позивачу вони не були відомі. Відповідач уклав договір з позивачем із застосуванням нечесної підприємницької практики, що включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Позивача було введено в оману, його примусили сплачувати кредит, хоча він його не отримував. Договір суперечить закону "Про захист прав споживачів" і це за ст. 203 ЦК України є підставою для визнання договору недійсним. Умови договору не повинні бути несправедливими. Стягнення комісії не передбачено законом. Представник відповідача в судове засідання вдруге не з'явився, хоча своєчасно був повідомлений про місце, дату і час розгляду справи судовою повісткою, надісланою рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням. Про причину неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Третя особа надала суду заяву про те, що немає можливості прийняти участь у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Під час розгляду справи позивач не навів доказів, які б підтверджували, що спірний договір суперечить Цивільному кодексу чи іншим законам. Він є дієздатною особою, при укладенні правочину його волевиявлення було вільним, договір був спрямований на отримання коштів на споживчі цілі. З листів позивача до банку вбачається, що спірний кредитний договір укладався для погашення заборгованості по договору від 15 серпня 2008 року (а.с.10-12). Частиною 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, в тому числі мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту. Кредитний договір № 1295-0171002/ФКВ було укладено між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та [PERSON] 26 жовтня 2010 року (а.с. 6-7). Відповідно до п. 7.10 підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він отримав повну, доступну та вичерпну інформацію щодо умов надання кредиту, а саме щодо сукупної вартості з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій кредитора, щодо розміру місячних платежів ін.; отримати будь-яку інформацію щодо умов виконання договору він має право за телефоном або у будь-якому відділенні кредитора (п. 6.1 договору). В п. 2.5 договору передбачена плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 264,39 грн. на місяць. Суд приходить до висновку, що позивач добровільно, без будь-якого примусу уклав спірний договір з банком, ним не наведено доказів ненадання відповідачем інформації по кредитному договору, не вказано, яку саме важливу для нього інформацію не повідомив представник відповідача, в тому числі, яку він просив надати. Підписавши договір, позивач погодився з його умовами, що зазначено в п. 7.10, після його підписання не скористався своїм правом відмовитись від договору чи оскаржити його в суді, тривалий час сплачуючи заборгованість по кредиту, в яку входила плата за його користування. Крім цього, позивач посилається на положення ч. 1, п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" в якій зазначено, що нечесна підприємницька практика забороняється; така практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. В той же час ним не пояснено, яким конкретно способом його було введено в оману з переліку форм нечесної підприємницької практики, перерахованих у частинах 2, 3 ст. 19 даного закону, не доведено умислу на такі дії з боку відповідача, даний факт нічим не підтверджено. У позовній заяві відсутнє посилання на таку підставу визнання договору недійсним (ст. 230 ЦК України). Позивач та його представник не обгрунтовували, в чому полягає несправедливість положень укладеного між сторонами договору і в якій частині він суперечить закону "Про захист прав споживачів". Також ними не подано доказів підписання договору представником банку, який не мав на це службових повноважень. На підставі викладеного суд вважає, що у визнанні договору недійсним та стягненні з відповідача коштів в порядку реституції слід відмовити.

Outcome: dismissed