Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Позивач відповідно до редакції позовної заяви від 07.09.2018 року звернулась з позовом про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу, виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Вказала, що в період з 14.02.2006 року до 04.11.2015 року перебувала з відповідачем [PERSON] (відповідач-1) у шлюбі. Спільне проживання розпочали до укладенні шлюбу. Відповідно до договору купівлі-продажу від 25.08.2005 року відповідачем було придбано житловий будинок [ADDRESS] , до якого за спільні кошти було добудовано ряд приміщень: житлову добудову площею 21,2 кв.м, тамбур площею 8,8 кв.м, гараж площею 30,1 кв.м, сарай площею 6,6 кв.м, право власності на які було визнано на підставі рішення Коростенського міськрайонного суду по справі №2-1396/11, здійснено інші роботи: асфальтове покриття двору, замінено дах будинку, побудовано кам`яний паркан, обкладено будинок цеглою, встановлено металеві ворота в гараж та двір, облаштовано колодязь, проведено водопостачання, водовідведення, газ. В жовтні 2013 року за спільні кошти в сумі 1600 доларів США було придбано автомобіль марки "Mercedes-Benz 200D" державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , який зареєстровано на відповідача. Вказаний автомобіль без її згоди було переоформлено на відповідача [PERSON] (відповідач-2). Частина житлового будинку [ADDRESS] , транспортний засіб є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тому кожен з них має право на 1/2 їх частку та її виділ в натурі. Відповідач-1 згоди на виділ в натурі належної їй частки не дає, чинить перешкоди в користуванні спільним житловим будинком, звернувся з позовом про визнання її та спільної дитини такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідач-1 є власником земельної ділянки, на якій розташована частина спірного житлового будинку. У разі поділу побудованого на земельній ділянці будинку, до кожного переходить право власності на частину земельної ділянки, пропорційно до його частки житлового будинку. Транспортний засіб є неподільною річчю, тому кожному з подружжя слід визначити ідеальні частки без реального поділу. Транспортний засіб без письмової згоди позивача був переоформлений на відповідача-2, яка знала про те, що позивач своєї згоди на його відчуження не давала. Просила визнати за нею в порядку поділу майна право спільної сумісної власності на частину житлового будинку [ADDRESS] , яка складається з житлової прибудови «А1» площею 21,2 кв.м, тамбура «а1» площею 8,8 кв.м, гаража «Г» площею 30,1 кв.м, сараю «г» площею 6,6 кв.м, та виділити в натурі її частку у виді квартири №1 , що складається з житлової прибудови «А1» площею 21,2 кв.м, гаража «Г» площею 30,1 кв.м, з відповідною частиною земельної ділянки; 1/2 частку автомобіля марки "Mercedes-Benz 200D" державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу "Mercedes-Benz 200D" державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] від 04.02.2017 року недійсним. В подальшому позовні вимоги не змінювались. Позивачем та її представником позовні вимоги підтримано. Позивач пояснила, що влітку 2005 року познайомилась з відповідачем-1, 14.02.2006 року вони одружились. В будинку [ADDRESS] вже велись будівельні роботи, які вони продовжили, добудували кімнату, тамбур, гараж, сарай, провели роботи по благоустрою придомової території, внутрішні роботи в будинку. У 2011 році добудови було оформлено, однак не введено в експлуатацію (ввели у 2015 р.). У 2013 р. за спільні кошти придбали автомобіль. Вже під час судового розгляду довідалась, що відповідач-1 продав його своїй сестрі (відповідач-2), однак користується ним. Будинок було придбано за кошти від продажу квартири відповідача-1, за них він придбав собі автомобіль, допомагав матері, сестрі, яка навчалась, повідомив, що з банківської картки було викрадено 6000 доларів. В будівництві допомагали її батьки, вона працювала, відповідач працював періодично. Будівництво велось довгі роки за спільні кошти. Придбаний відповідачем-1 до шлюбу автомобіль продали її батькові і за виручені кошти (близько 3000 дол.) придбали меблі, однак продовжували користуватись ним. Потім ще раз продали і гроші вклали в підприємницьку діяльність відповідача. Придбавали будівельні матеріали, оплачували роботу будівельників. В період будівництва проживали в її батьків. Представник позивача зазначила про те, що добудови до придбаного відповідачем-1 житлового будинку проводили в шлюбі за спільні кошти, право власності на них визнано судовим рішенням, вони придатні для експлуатації, мають 100% готовності. Автомобіль відчужено відповідачеві-2, яка знала, що автомобіль спільний, без згоди позивача. Відповідач-1 позовні вимоги не визнав. Подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що житловий будинок та будівельні матеріали для будівництва прибудови і господарських споруд були придбані до шлюбу за його особисті кошти, транспортний засіб було придбано за кошти, виручені від продажу особистого дошлюбного майна. Представник відповідача пояснила, що відповідач продав належну йому спадкову квартиру та до шлюбу придбав житловий будинок і автомобіль. Для ремонту будинку були придбані матеріали, найняв працівників, які залили фундамент, звели стіни прибудови. Будівельні роботи проводились за кошти відповідача, набуті до шлюбу. Прибудови здійснювались як самовільне будівництво, в експлуатацію їх прийнято не було. Це майно не має статусу нерухомого майна. Відповідач звертався до суду про визнання права власності, однак прибудови в експлуатацію не прийнято, оскільки при будівництві були недоліки, добудови не зареєстровані. Спірний автомобіль було придбано за особисті кошти від продажу попереднього автомобіля, 02.04.2017 року перереєстровано на нового власника. Представник відповідача зазначила про те, що прибудови не є самостійним об`єктом права власності, самовільно було проведено реконструкцію житлового будинку, придбаного до шлюбу, будинок в цілому в експлуатацію не прийнято, бо реконструкція велась з порушенням будівельних норм. Позивач ставить вимогу про визнання права не на частину будинку, а на окреме приміщення. Гараж є приналежністю до будинку, а не окремим об`єктом. Оскільки право не зареєстровано, то право власності на нерухоме майно не виникло. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту і щодо автомобіля, оскільки відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, тому позивач має право на стягнення частки його вартості. Відповідач-2 позовні вимоги не визнала, подала письмову заяву про судовий розгляд в її відсутність. У поданому відзиві на позовну заяву зазначила, що спільної сумісної власності з позивачем не має, транспортний засіб нею було придбано у відповідача-1, яким той був придбаний за особисті кошти, отримані від продажу попередньо належного йому транспортного засобу, придбаного до шлюбу. Вона є добросовісним набувачем. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує письмовими доказами, висновком проведеної експертизи та показаннями свідків. Відповідач-1 свої заперечення обґрунтовує письмовими доказами та показаннями свідків. Свідок [PERSON] дав показання про те, що на замовлення батька позивача вкладав асфальтове покриття в дворі будинку в районі заводу «Янтар», розрахунок проводив замовник. Свідок [PERSON] свідчив про те, що років 15 тому проводив внутрішні ремонті роботи в будинку біля заводу «Янтар», розрахунок проводив [PERSON] .. Свідок [PERSON] (батько позивача) показав, що зять придбав майже зруйнований будинок. Діти рік проживали в нього, мали невеликий дохід. Він вкладав особисті кошти та матеріали в ремонт будинку, наймав працівників оплачував їх роботу. Загалом витратив понад 100000 грн. власних коштів. Фундамент до прибудови будинку робили вже після укладення шлюбу. Попередній автомобіль зятя він ремонтував, потім віддав його дітям, ті його продали і зять придбав Мерседес. Свідки відповідача-1 [PERSON] та [PERSON] свідчили про те, що допомагали відповідачеві-1 в будівництві, яке велось в серпні-жовтні 2005 року. Відповідач придбав будівельні блоки, залив фундамент, звів стіни прибудови, гаража. Отже, свідки відповідача-1 свідчили про те, що будівництво здійснювалось за особисті кошти відповідача-1, а свідки позивача свідчили про те, що будівництво добудов контролювалось та фінансувалось батьком позивача, а не позивачем та відповідачем-1. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши подані письмові докази, висновки експерта та проаналізувавши їх в сукупності, судом встановлено наступне: Позивачем, згідно останньої редакції позовної заяви (а.с.84-88 т.1), заявлено вимоги про визнання права спільної сумісної власності на частину житлового будинку, яка складається з приміщень, які згідно змісту заяви, були прибудовані до придбаного відповідачем-1 до укладення шлюбу житлового будинку, та господарських споруд, побудованих після укладення шлюбу, загальною площею 66,7 кв.м, виділення в натурі її частки загальною площею 30,1 кв.м з відповідною частиною земельної ділянки, 1/2 частку транспортного засобу (згідно редакції заяви право спільної сумісної власності), визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. Таким чином, позивачем заявлено вимогу про визнання права спільної сумісної власності подружжя не на весь об`єкт нерухомого майна, а лише на його частину, яка була прибудована до нерухомого майна, придбаного до укладення шлюбу. Також ставиться питання про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частку транспортного засобу, який відповідачем-1 відчужено після розірвання шлюбу, та одночасно заявлено вимогу про визнання недійсним договору відчуження цього транспортного засобу. Встановлені судом обставини свідчать про те, що між сторонами виник спір щодо поділу спільного сумісного майна, придбаного під час шлюбу, який регулюється положеннями глави 7 Сімейного кодексу України (далі: СК України), ст.368 Цивільного кодексу України (далі: ЦК України). Оскільки частина майна відчужена одним з подружжя без згоди іншого, позивачем додатково заявлена вимога про визнання договору відчуження недійсним на підставі ст.203, 218 ЦК України. Свої вимоги позивач обґрунтовує положеннями ст.61,65,68,69,71 СК України, 15,16,183,203,218,316,317,319,325,358,367,368,370,372 ЦК України. Відповідно до ст.60,ч.2 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст.368,ч.3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право на поділ спільного сумісного майна не залежить від розірвання шлюбу (ст.69 СК України). Порядок здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу врегульовано положеннями ст.68 СК України, частиною 2 якої передбачено, що розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Такою нормою цивільного законодавства є ст.368 ЦК України, згідно положень якої розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом, сторони перебували в шлюбі з 14.02.2006 року по 04.11.2015 року. До укладення шлюбу 11.07.2005 року відповідачем-1 було відчужено успадковану ним квартиру в м.Санкт-Петербург РФ (а.с.130-135 т.1). Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право на частину прибудов до якого доводиться позивачем, було придбано відповідачем-1 25.08.2005 року (а.с.13-14 т.1). До вказаного житлового будинку у 2006 році самовільно було прибудовано зазначені в позовній заяві приміщення (технічний паспорт, а.с.16-18 т.1). У видачі сертифіката відповідності на прибудови інспекцією ДАБІ в Житомирській області було відмовлено, що свідчить про те, що здійсненні прибудови в експлуатацію прийнято не було. Відповідач-1 звернувся з позовом до суду про визнання права власності на капітальну житлову прибудову та прибудинкові будівлі. Вказані обставини були встановлені в справі №2-1396/11, рішенням в якій від 21.02.2011 року за відповідачем-1 було визнано право власності на прибудову, тамбур, гараж, сарай (а.с.15 т.1). станом на 15.10.2020 року документи дозвільного та декларативного характеру на будівництво за адресою: [ADDRESS] , Управлінням ДАБІ у Житомирській області не видавались (а.с.17 т.2), що свідчить про те, що вище вказані прибудови в експлуатацію введено не було. Позивачем, в свою чергу, не доведено, що право власності на самовільно здійсненне будівництво було зареєстровано, тобто, що на вказані добудови (прибудове) до об`єкта нерухомого майна відповідно до положень ст.331 ЦК України виникло право власності. Враховуючи, що право власності на спірні добудови (прибудови) на час судового розгляду не зареєстровано, таке майно не має статусу нерухомого майна, тому не може бути визнано право власності і на частину такого майна. Крім цього, проведеною по справі судовою будівельно-технічною та земельно-технічною експертизою встановлено (висновок експерта №903/04.20 від 27.04.2020 р. а.с.180-204 т.1), що поділити в натурі частину житлового будинку та господарські споруди та відповідно і земельну ділянку під ними технічно не представляється можливим. За таких обставин, вимога про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу, виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, як необґрунтована задоволенню не підлягає. Згідно облікової картки приватного АМТ [NUMBER] (а.с.127) відповідач-1 16.08.2005 року придбав автомобіль ВАЗ 21093 д.н.з. [NUMBER] , який було знято з обліку 28.11.2009 р. (а.с.126). Спірний транспортний засіб - автомобіль марки "Mercedes-Benz 200D" державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , було придбано 02.10.2013 року, право власності зареєстровано на відповідача-1. За таких обставин право спільної сумісної власності подружжя презюмується, оскільки відповідач-1 лише заявив про своє право особистої власності на таке майно, однак, не звернувшись з відповідним позовом, його не довів. Після розірвання шлюбу 04.02.2017 року автомобіль було відчужено та перереєстровано на відповідача-2 (а.с.22). Враховуючи переконання відповідача-2, що автомобіль являвся особистою власністю відповідача-1, оскільки був придбаний на кошти, виручені від продажу попереднього транспортного засобу, придбаного на дошлюбні кошти, час набуття права (за спливом понад 2-х років після розірвання шлюбу), суд вважає відповідача-2 добросовісним набувачем, підстави витребування майна у якого, передбачені ст.388 ч.1 ЦК України, відсутні. Майном, розпорядження яким вимагає укладення правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, згода на відчуження якого співвласником має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, відчужене майно не являється. Відповідно до правової позиції ВС/КЦС у справі №537/78/19 від 05.10.2020, у разі відчуження спільного сумісного майна, в т.ч. і транспортного засобу, без згоди одного з подружжя, той з них, що таку згоду не надавав, має право на стягнення з відчужувача грошової компенсації. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання договору відчуження спільного майна недійсним та визнання права на частину такого, що не позбавляє позивача права на отримання від відповідача-1 відповідної компенсації його вартості. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed