Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивач звернулася до [PERSON] з позовною заявою про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 07 вересня 2002 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. З квітня 2013 року шлюбні відносини між сторонами припинено. На даний час позивач проживає разом з дітьми, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі у вихованні дітей не приймає. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а в разі продовження ними навчання до досягнення ними 23 років в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу ) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. [PERSON] звернувся до [PERSON] з зустрічними позовними вимогами про визначення місця проживання його неповнолітніх дітей разом з ним. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 07 вересня 2002 року по квітень 2013 року знаходився в шлюбних відносинах з [PERSON] Від шлюбу має двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] та сина [PERSON]. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом зі своєю матір*ю, яка постійно змінює місце проживання, що позбавляє батька дітей права належним чином спілкуватися зі своїми дітьми та надавати їм належну матеріальну допомогу. Всі змоги врегулювати спір мирним шляхом стосовно виховання та проживання дітей ні до чого не приводять. Сторони постійно сваряться від чого страждають діти. [PERSON] має власну квартиру, банківський вклад та бажає виховувати своїх дітей та матеріально їх утримувати, тому [PERSON] просить суд визначити місце проживання його неповнолітніх дітей разом з ним. В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей разом з ним просили відмовити. [PERSON] разом з представником в судовому засіданні просили визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з [PERSON], в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів просили відмовити. Представник органа опіки та піклування Жовтневого районну м. Дніпропетровська в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання його неповнолітніх дітей разом з ним, оскільки діти дуже прив'язані один до одного та до матері, окрім того розлучати дітей з матір*ю можливо лише за виняткових обставин, які за даних обставин відсутні. Вислухавши думку сторін, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей разом з ним слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07 вересня 2002 року по квітень 2013 року перебували у шлюбних відносинах /а.с.4, 50/. Від цього шлюбу і спільного мешкання мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] /а.с.5/, та сина [PERSON], [INFO] /а.с. 6/. Сторони фактично з квітня 2013 року разом не мешкають, стало питання про вирішення спору про порядок виховання і утримання неповнолітніх дітей. На теперішній час позивач [PERSON] мешкає разом зі своїми неповнолітніми дітьми, займається їх вихованням та утриманням. Відповідач на утримання дітей регулярну матеріальну допомогу не надає. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів, має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено, що діти, знаходяться на утриманні своєї матері, яка на теперішній час потребує матеріальної допомоги від батька, також суд враховує що [PERSON] має не постійний заробіток та вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття щомісячно в розмірі 1 400 грн., але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку. При таких обставинах суд вважає доведеними обставини позову, а тому можливим їх частковому задоволенню. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час. Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей з 23 січня 2014 року. На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON] звільнена від сплати судового збору, не сплатила його, тому з відповідача слід також стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 243 грн. 60 коп.. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з ним судом встановлено, що сторони в період з 07 вересня 2002 року по квітень 2013 року сторони знаходились у шлюбних відносинах. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей доньку [PERSON] та сина [PERSON]. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір*ю за адресою [ADDRESS] в будинку який належить матері [PERSON] Після припинення шлюбних відносин у сторін постійно виникали сварки стосовно виховання дітей та місця їх проживання, мирним шляхом вирішити які не вдалося тому [PERSON] звернувся до суду з вимогою визначення місця проживання його неповнолітнього сина [PERSON] разом з ним, однак в ході слухання справи [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив визначити місце проживання двох його дітей разом з ним. Так, як пояснив в судовому засіданні [PERSON] влітку 2013 року він разом зі своїми дітьми та [PERSON] відпочивав на морі, де мав достатню можливість спілкування зі своїми дітьми. В період з вересня по грудень 2013 року, за домовленістю між ним та [PERSON] син [PERSON] проживав разом з батьком. З січня 2014 року [PERSON] не мав можливості спілкування зі своїми дітьми, бо [PERSON] перешкоджала йому у спілкуванні, а саме не повідомляла про місце проживання та місце навчання його дітей. Згідно відомостей ДМБТІ Дніпропетровської міської ради від 09 квітня 2013 року № 3703 [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] /а.с. 137/, власниками 2/3 частин даної квартири були його батьки [PERSON] та [PERSON], які на даний час померли, що підтверджується свідоцтвами про смерть /а.с. 85,86 /. [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті своїх батьків, що підтверджуються довідкою виданою державним нотаріусом П*ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори /а.с. 87/. Окрім того на ім*я [PERSON] відкритий депозитний рахунок та залишок коштів складає 32 130 доларів США /а.с. 84/. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] офіційного постійно місця роботи він не має та офіційно ніколи не працював. Згідно наданих довідок [PERSON] на обліку у лікаря нарколога та психіатра не стоїть /а.с. 90, 92/ Суду надано акт обстеження умов проживання [PERSON] в [ADDRESS] складений 21 березня 2014 року відповідно якого для виховання та розвитку дітей створено такі умови: виділено окрему кімнату для дітей яка облаштована місцем для сну, ігор та навчання /а.с. 83/. [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] в будинку своєї матері. Згідно наданого акта обстеження умов проживання дітей від 24 березня 2014 року у вказаному будинку санітарний стан задовільний, є меблі для проживання, є холодильник, телевізор, пральна машина, бойлер, електроплита є подвір*я , город, для дітей є ліжка, стіл для підготовки уроків, місце для сну та відпочинку /а.с. 147/ . [PERSON] зареєстрована як фізична особа - підприємець з березня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом /а.с. 94/ , на її ім*я відкрита картка на якій видно рух грошових коштів з 2012 року по теперішній час /а.с . 95-109/. [PERSON] на обліку у лікаря нарколога та психіатра не стоїть. Виконавчим комітетом Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради було надано висновок про недоцільність підтримання позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання його неповнолітніх дітей разом з ним, оскільки співробітниками центру соціальних служб для сім*ї, дітей та молоді Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради проведенні бесіди з дітьми [PERSON] та [PERSON] та враховуючи вік дітей, їх психологічний стан та особисту думку, ставлення один до одного та до кожного з батьків, бажано не розділяти дітей, залишити місце мешкання разом. [PERSON] в роботі з психологом розуміє ситуацію, яка склалася між батьками і висловив бажання й надалі проживати разом з мамою та сестрою . Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов*язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров*я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи соціальний стан батьків, те що [PERSON] не має офіційного постійного місця роботи, права дітей, прив'язаність дітей до матері, та один до одного, відсутність виключних обставин які унеможливлюють залишити дітей проживати з їхньою матір*ю суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання його неповнолітніх дітей разом з ним. Разом з тим, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, суд вважає, за необхідне роз'яснити [PERSON], що батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за рішенням суду. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial