Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої позовні ви моги мотивує тим, що 18 грудня 2003 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме син - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO], які на даний час проживають разом з нею. Однак, подружнє життя у них не склалося, так як вони мають різні характери та погляди на сімейне життя, що призводило до частих непорозумінь та сварок. Також відповідач зловживає спиртними напоями та застосовує фізичне насилля. Крім цього, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, а саме не цікавиться здоров'ям та вихованням своїх дітей, не виявляє бажання створити належні матеріально-побутові умови для їх проживання та не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, а тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Разом з цим, просила дітей, а саме синів [PERSON] та [PERSON] після розлучення залишити проживати при ній. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечив проти їх задоволення. Також не заперечив проти того, щоб сини [PERSON] та [PERSON] після розлучення залишилися проживати при матері [PERSON] Разом з цим, просив суд не брати до уваги довідку видану Дубриницькою сільською радою про те, що малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] перебувають на повному утриманні матері [PERSON] так, як він також надає матеріальну допомогу дітям. У судовому засіданні малолітній [PERSON] просив суд залишити проживати його біля матері [PERSON] Суд, заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], 18 грудня 2003 року було зареєстровано шлюб у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів від 18 грудня 2003 року зроблено відповідний актовий запис за №25. Також встановлено, що від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, а саме: син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №30 від 14 грудня 2006 року та син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області, актовий запис №14 від 25 травня 2004 року. Крім цього встановлено, що сторони по справі важко розуміють один одного, мають різні характери та погляди на сімейне життя, відносини між ними ускладнилися, на даний час взагалі не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, а отже збереження шлюбу буде суперечити їх же інтересам. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням того, що позов подано одним із подружжя, а також того, що продовжувати подальше спільне сімейне життя позивачка з відповідачем не бажає, наданий їм строк на примирення не дав бажаного результату, а отже подальше збереження їхнього шлюбу буде суперечити їх же інтересам, тому суд вважає, що позов слід задовольнити. Разом з цим, відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю. Згідно положень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", № 11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні питання про те, з ким із батьків, які проживають окремо, мають проживати неповнолітні діти, суд, виходячи з положень про рівність прав та обов'язків батьків щодо дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей, при цьому, суд враховує хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання дітей. Враховуючи вищевказане та те, що позивачка [PERSON] просить дітей [PERSON] та [PERSON] залишити на подальшому проживанні при ній, а також беручи до уваги те, що малолітній [PERSON] у судовому засіданні просив суд залишити його проживати у подальшому при матері та з урахуванням того, що відповідач [PERSON] не заперечив проти того, щоб діти [PERSON] та [PERSON] після розлучення залишилися проживати при матері, тому суд вважає, що малолітніх [PERSON] та [PERSON] після розлучення слід залишити проживати саме при матері [PERSON] Також, під час розгляду справи встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, а саме не має бажання створити належні матеріально-побутові умови проживання для своїх дітей, а саме синів - [PERSON] та [PERSON]., утримувати, виховувати і забезпечувати їх. Отже, такими діями, відповідач порушує свої зобов'язання закріплені в статті 51 Конституції України від 28 червня 1996 року та статті 180 Сімейного Кодексу України, згідно яких батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Як уже зазначалося вище у принципі №6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: "Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення". У ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: "Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи". Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини... Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства"від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обов"язок виховувати, навчати, розвивати та утримувати дитину є рівною мірою обов"язком як матері, так і батька. З урахуванням того, що відповідач [PERSON] належним чином не утримує своїх малолітніх дітей, тому суд вважає, що з нього слід стягнути аліменти на їх утримання. Виходячи із змісту ч.3 ст.181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, суд вважає, що з відповідачки необхідно стягувати аліменти у частці від її доходу. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує наявність обставин, передбачених ст.182 СК України, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. З урахуванням того, що згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, та того, що позовну заяву [PERSON] подано 27 березня 2015 року, тому суд вважає, що саме з цього часу повинно бути присуджено стягнення аліментів з відповідача на дітей. В силу ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з тим, що позивачка за заявлену нею позовну вимогу про розірвання шлюбу сплатила судові витрати в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., як сплачений судовий збір, тому суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на її користь. Тому,

Outcome: approved