Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, управління Держземагенства у Рахівському районі Закарпатської області про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням 4 сесії 4 скликання Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 05.02. 2003 року, їй - [PERSON], на той час, мешканці [ADDRESS], 20.06. 2003 року, було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 032719 на земельну ділянку площею 0,75 га в межах земель Лазещинської сільської ради, цільовим призначенням якої являється ведення особистого селянського господарства. У 2013 році, з метою встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), вона звернулася до ТОВ "Землемір", яким при проведенні відповідних землевпорядних робіт було виявлено, що у Державному акті на право приватної власності від 20.06. 2003 року серії ІІІ-ЗК № 032719, було допущено технічні помилки, усунення яких є неможливим без скасування даного акта. З метою усунення розбіжностей, що мають місце у державному акті та фактичними обставинами справи, вона звернулася до відповідачів із заявою про внесення відповідних виправлень до Державного акта, однак отримала відповідь про те, що вносити будь-які зміни до Державних актів, що посвідчують право особи на земельну ділянку не передбачено законодавством. Вирішити даний спір у порядку досудового врегулювання не являється можливим, тому звернулася до суду з даним позовом та просить Державний акт на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 032719 від 20.06. 2003 року, визнати недійсним. Про порушення свого цивільного права вона дізналася 2013 року, після отримання нею плану-схеми земельної ділянки, у зв'язку з чим пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому просить суд поновити для неї строк звернення до суду. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, в судове засідання не з'явився. Сільський голова Пранничук І.І., 24.07. 2014 року (реєстрація по канцелярії суду за вх. № 3264/14-вх), подав суду лист, в якому вказує, на законність та обгрунтованість позовних вимог, тому позов визнає. Представник відповідача - управління Держземагенства у Рахівському районі Закарпатської області, в судове засідання не з'явився, однак заступник начальника управління Думен Т.І., надав суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги не визнають. Зазначив, що позивачкою відповідно до вимог чинного законодавства, виготовлено та погоджено необхідну землевпорядну документацію, на підставі якої внесено відомості про земельну ділянку в Національну кадастрову систему згідно наявних в натурі (на місцевості) меж. Про дані розміру земельної ділянки, їй було відомо. З вказаних підстав вважають позов безпідставним, тому у задоволенні такого просять відмовити. Заслухавши позивачку, її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 та ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування», вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин відноситься до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад та здійснюється на сесіях цих рад шляхом прийняття рішень. Згідно ст. 59 вказаного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Судом встановлено, що на підставі рішення Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області 4 сесії 4 скликання від 05.02. 2003 року, позивачці [PERSON], 20.06. 2003 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 032719 на земельну ділянку площею 0,75 га в межах земель, розташованих на території Лазещинської сільської ради, цільовим призначенням якої являється ведення особистого селянського господарства. У 2013 році, на замовлення позивачки, ТОВ "Землемір", з метою встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), останнім було проведено необхідні землевпорядні роботи в ході яких виявлено розбіжності у площі земельної ділянки, що належить [PERSON] на підставі Державного акта від 20.06. 2003 року. Так згідно плану зовнішніх меж та опису меж земельної ділянки, суміжним землекористувачем межі від "А" до "Ж" являється Івано-Франківське відділення Львівської залізниці. В Державному акті вказано, що довжина відрізка земельної ділянки від "А" до "Ж" становить 35,00 метрів. Натомість вказана обставина не відповідає дійсності, оскільки довжина відрізку від "А" до "Ж" становить 55,74 метрів, що підтверджується планом-схемою від 2013 року, виконаною ТОВ "Землемір" за результатами проведення землевпорядних робіт. Згідно ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним". Наведені розбіжності в цілому чинять перешкоди у реалізації позивачкою правомочностей володільця земельної ділянки, обмежується право використання земельної ділянки, володіння якою здійснюється на законних підставах. Так, в Державному акті зазначено менший розмір земельної ділянки, яка передана позивачці у власність, ніж передбачено рішенням Лазещинської сільської ради 4 сесії 4 скликання, позивачка на підставі вказаного рішення отримала у власність земельну ділянку відповідної площі, а в результаті допущення технічної помилки в Державному акті, позивачка по суті обмежена у використанні належної їй в дійсності земельної ділянки відповідної площі. Позивачка, як власник нерухомого майна, - земельної ділянки, за наявності наведених обставин, позбавлена можливості користуватися своїм правом у повному обсязі щодо вільного та безперешкодного використання даної земельної ділянки, в тому числі і шляхом її відчуження, так як план земельної ділянки не відповідає дійсним обставинам її розташування на місцевості. Пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), відповідно до яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Згідно ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, де способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку має місце факт порушення права власності позивачки на земельну ділянку, законність та обгрунтованість позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому порушене право підлягає захисту на підставі ст. 4 ЦПК України, яка передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Між тим, судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з пропуском строку позовної давності. Вирішуючи дане питання суд виходить з наступного. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг строку позовної давності починається з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що про порушення свого права позивачка дізналася у 2013 році, після отримання плану-схеми земельної ділянки, виготовленої ТОВ "Землемір", суд вважає, за необхідне визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Питання про розподіл судових витрат позивачкою не ставилося.

Outcome: approved