Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У січні 2015 року Дергачівська місцева прокуратура Харківської області в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» звернулась до суду з позовом до Малоданилівській селищної ради Дергачівського району Харківської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: відділ у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, сектор містобудування та архітектури Дергачівської РДА про визнання недійсним рішення ХLIV сесії V скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 липня 2009 року, державного акта на право власності на земельну ділянку, запису про його реєстрацію та витребування земельної ділянки в добросовісного набувача. Позовна заява мотивована тим, що за результатом перевірки в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів прокуратурою району 04 жовтня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 42014220280000029 за частиною 2 статті 364 КК України та розпочато досудове розслідування стосовно колишніх посадових осіб районного відділу земельних ресурсів. Рішеннями Малоданилівської селищної ради Дергачівського району від 02 березня 2010 року передано у власність 12 фізичним особам 12 земельних ділянок загальною площею 2 га для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку. Зазначив, що після прийняття вказаних рішень фізичними особами оформлені державні акти, які зареєстровані у визначеному законом порядку. Відповідним ділянкам під час приватизації присвоєні кадастрові номери: 6322055903:00:000:0112; 6322055903:00:000:0115; 6322055903:00:000:0114; 6322055903:00:000:0113; 6322055903:00:000:0110; 6322055903:00:000:0106; 6322055903:00:000:0104; 6322055903:00:000:0109; 6322055903:00:000:0108; 6322055903:00:000:0105; 6322055903:00:000:0111; 6322055903:00:000:0116. Вказані рішення винесені на підставі висновків управління Держкомзему у Дергачівському районі про те, що 12 земельних ділянок загальною площею 2 га відносяться до земель запасу та нікому не надані у власність або користування. Вказав, що в ході перевірки та досудового розслідування достовірно встановлено, що безоплатна передача зазначених земельних ділянок призвела до фактичного вилучення з постійного користування Данилівського дослідного держліскоспу (на підставі наказу Державного агентства лісових ресурсів України № 16 від 20 січня 2015 року змінено назву на Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція») 2 га земель лісогосподарського призначення. Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» не погоджувало вилучення вказаних земель із свого постійного користування. Окрім цього, зміна цільового призначення земель категорії земель лісогосподарського призначення на землі житлової та громадської забудови не проводилася. Вважав, що вказане свідчить про незаконне вибуття з власності держави без належного дотримання процедури вилучення земельних ділянок з постійного користування Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція». Зазначив, що рішенням ХLIV сесії V Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 липня 2009 року громадянину [PERSON] наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі меж земельної ділянки площею 0,2500 га в с. Лужок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому, рішенням LIV сесії V скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 березня 2010 року громадянину [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га в с. Лужок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 6322055903:00:000:0111). Рішенням LIV сесії V скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 березня 2010 року [PERSON] передано безоплатно земельну ділянку площею 0,25 га в с. Лужок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 6322055903:00:000:0111). Згідно договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., зареєстрованим за №1347 від 19.06.2014 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS] , площею 0,2500 га, кадастровий номер 6322055903:00:000:0111. Земельна ділянка належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченим 30.07.2013 року приватним нотаріусом Дергачівського району Харківської області за реєстр.№ 2443, номер права власності: 1932896. Це також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2014. Вказав, що одночасно з цим, за результатами проведеної прокуратурою району перевірки встановлено, що зазначена земельна ділянка з кадастровим 6322055903:00:000:0111 відповідно до інформації посадових осіб ДП «Харківської лісової науково-дослідної станції» перебуває у кварталі №33 Дергачівського лісництва, відноситься до земель лісового фонду, переданих в постійне користування ДП «Харківській лісовій науково-дослідній станції». Погодження на зміну цільового призначення чи вилучення вказаної земельної ділянки посадовими особами держлісгоспу не надавалося. Зазначив, що земельна ділянка з цим кадастровим номером відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована на території земель, які перебувають у користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на підставі матеріалів лісовпорядкування, які згідно з пунктом 5 Перехідних положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками є документами, що підтверджують право на раніше надані землі. Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації №634 від 06.11.2009 Данилівському дослідному держлісгоспу надано в постійне користування земельну ділянку № [NUMBER] площею 3,3047 га урочища «Бор Чернея». Окрім цього, вищевказаній земельній ділянці площею 3,3047 га ДП «Харківською лісовою науково-дослідною станцією» присвоєний кадастровий номер 6322010100:27:000:0004, що підтверджується довідкою Дергачівського районного відділу земельних ресурсів від 31.01.2006. Проведеними дослідженнями Харківським державним проектно-вишукувальним інститутом агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» із залученням відповідних спеціалістів у сфері топо-геодезичних вишукувань встановлено, що координати поворотних точок спірної земельної ділянки площею 0,1517 га з кадастровим номером 6322055903:00:000:0113 перебувають в межах земельної ділянки площею 3,3047 га з кадастровим номером 6322010100:27:000:0004 Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція». В ході досудового розслідування за вказаними фактами проведена перевірка Державною інспекцією сільського господарства в Харківській області, якою підтверджені викладені обставини. Вважав, що Малоданилівська селищна рада взагалі не була уповноважена на прийняття рішень щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані у постійне користування державному лісгоспу. Повноваження щодо розпорядження такими землями відносилося до виключної компетенції обласних державних адміністрацій та Кабінету Міністрів України. З огляду на відсутність прийнятого у встановленому законом порядку рішення компетентного органу про передачу земельної ділянки у власність відповідне право [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набуте протиправно. Разом з тим, своїми розпорядженнями Малоданилівська селищна рада Дергачівського району фактично вилучила з постійного користування Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» 2 га, в тому числі, земельну ділянку [PERSON] площею 0,25 га, із земель лісогосподарського призначення без згоди вказаного землекористувача. Вважав, що наявність протиправного рішення Малоданилівської селищної ради, Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, виданого всупереч встановленому законом порядку, порушує інтереси держави як власника щодо реалізації права вільно розпоряджатися нею через уповноважені органи державної влади і є підставою для втручання органів прокуратури. При цьому, порушені інтереси держави в особі Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» як постійного землекористувача та Державного агентства лісових ресурсів України, у сфері управління якого перебуває Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція». Зазначив, що про порушення законних інтересів держави і законодавства прокуратурі району стало відомо лише після завершення перевірки у порядку нагляду за додержанням законодавства та після внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2015 року у задоволенні позову прокурора Дергачівського району Харківської області, в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, треті особи: відділ Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області, сектор містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки, відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 липня 2016 року, апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області Мельника О. відхилено та рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задоволено частково, касаційну скаргу державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» задоволено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 06 липня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Проте, протягом розгляду справи в суді першої інстанції представниками надавались письмові пояснення, в яких вони фактично підтримували доводи та вимоги позовної заяви, а рішення вважали незаконним та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права. При цьому зазначили, що доказів про наявність на території Малоданилівської селищної ради (в районі села Лужок) земель, що знаходяться в постійному користуванні Данилівського державного лісгоспу УкрНДІЛГА, не визначено. Всупереч зазначеним нормам права позивачами не надано жодного доказу або документального підтвердження того, що спірна земельна ділянка надавалась Данилівському дослідному державному лісгоспу для ведення лісового господарства або була віднесена до складу земель лісогосподарського призначення відповідно до Земельного Кодексу України, що діяв до прийняття Лісового Кодексу України, в порядку якого здійснювати це вимагала стаття 5 цього Кодексу. Тому, у позивача відсутні підстави для застосування в обґрунтування своїх вимог пункту 5 Прикінцевих положень Лісового Кодексу України у зв`язку з тим, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є документами, які підтверджують право лише на раніше надані землі. Судова земельно - технічна експертиза, яку призначено ухвалою суду першої інстанції, не надала відповіді, в якій частині земельні ділянки перетинаються. Результати проведеної експертизи спростовують те, що спірна земельна ділянка має цільове використання - для ведення лісового господарства. Вказали, що право оформлення користування у ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» виникло на підставі розпорядження голови Харківської обласної державної адміністрації від 06 листопада 2009 року № 634, тоді як дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на земельні ділянки в селі Лужок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд надано відповідачу рішенням Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області раніше, 02 липня 2009 року. 10 січня 2020 року від [PERSON] надійшло клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки строк позовної давності, на її думку, розпочався з 2010 року, з моменту ухвалення селищною радою рішення про передання у власність фізичним особам земельних ділянок, а не з 04 жовтня 2014 року. Прокурор Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому. Представник Державного підприємства «Харківська лісова науково дослідна станція» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений завчасно. Відповідача [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, надав заяву про розгляд справи та ухвалення рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник відділу містобудування та архітектури Дергачівської РДА надав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги прокурора підтримали. Інші сторони по справі в судове засідання не з`явились про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання та не подали відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у позові Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» необхідно відмовити. Як на підставу позовних вимог прокурор Дергачівського району Харківської області посилається на ст.ст. 116, 118, 122 ЗК України стверджуючи, що спірна земельна ділянка, яка фактично вилучена рішенням LIV сесії V скликання від 02.03.2010, є землями лісового фонду, віднесені до категорії лісів першої категорії та перебували у державній власності до винесення оскаржуваного рішення про їх передачу відповідачу. Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації №634 від 06.11.2009 Данилівському дослідному держлісгоспу (на цей час - ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція») надано в постійне користування земельну ділянку № [NUMBER] площею 3,3047 га урочища «Бор Чернея». Окрім цього, вищевказаній земельній ділянці площею 3,3047 га ДП «Харківською лісовою науково-дослідною станцією» присвоєний кадастровий номер 6322010100:27:000:0004, що підтверджується довідкою Дергачівського районного відділу земельних ресурсів від 31.01.2006. Згідно зі ст.149 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів. Разом з тим, своїми розпорядженнями Малоданилівська селищна рада Дергачівського району фактично вилучила з постійного користування ДП «Харківської лісової науково-дослідної станції» 2 га (в тому числі земельна ділянка [PERSON] , площею 0,25 га) земель лісогосподарського призначення без згоди вказаного землекористувача, що є порушенням ст.149 Земельного кодексу України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI від 07 липня 2011 року державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Відповідно до ч.5 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» №3613-VI від 07 липня 2011 року відомості про обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель лісогосподарського призначення. У листі голови Комісії з реорганізації відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області №2018-29-07-2630/0-15 від 21 липня 2015 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером №6322010100:27:000:0004 у Державному земельному кадастрі не зареєстрована. У зв`язку з цим вищезазначене твердження прокурора не підтверджено належними та допустимими доказами та фактично спростовується інформацією, яка міститься у листах першого заступника начальника Головного управління Держземагенства у Харківській області №29-20-9-11561/0/9-15 від 15.05.2015 року та голови Комісії з реорганізації відділу Держземагенства у Дергачівському районі Харківської області №2018-29-07-2630/0-15 від 21 липня 2015 року. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем не доведено, що [PERSON] , набула право власності на спірну земельну ділянку в порушення чинного законодавства. Суд не бере до уваги посилання прокурора на те, що проведеними дослідженнями Харківським державним проектно-вишукувальним інститутом агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» із залучення відповідних спеціалістів у сфері топо-геодезичних вишукувань встановлено, що координати поворотних точок спірної земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6322055903:00:000:0111 перебувають в межах земельної ділянки площею 3,3047 га з кадастровим номером 6322010100:27:000:0004 ДП «Харківської лісової науково-дослідної станції» з наступних мотивів. Так, як земельна ділянка №6322010100:27:000:0004 у Державному земельному кадастрі не зареєстрована, що підтверджується відповідним листом першого заступника начальника Головного управління Держземагенства у Харківській області, то не зрозуміло яким чином, Харківський державний проектно-вишукувальний інститут агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» встановив перебування земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6322055903:00:000:0111 в межах земельної ділянки площею 3,3047 га ДП «Харківської лісової науково-дослідної станції». Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З цих же підстав, суд не бере до уваги посилання прокурора на те, що спірна земельна ділянка розташована на території земель, які перебувають у користуванні ДП «Харківської лісової науково-дослідної станції» на підставі матеріалів лісовпорядкування, відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України. Згідно п.5 Прикінцевих положень ЛК України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Державним агентством лісових ресурсів України та Державним підприємством «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надано суду планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, які б підтверджували б суміщення спірної земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 6322055903:00:000:0111 з земельною ділянкою ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Так як, державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] на підставі чинного Рішення ХLIV сесії V Малоданилівської селищної ради від 02.10.2010 року, то у суду відсутні правові підстави для визнання недійсним зазначеного державного акту. Щодо позовних вимог про витребування земельної ділянки. Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави з її волі, оскільки компетентним органом у встановленому законом порядку прийнято рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] , потім передано у власність [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від від 30.07.2013 року, який в свою чергу передав у власність [PERSON] земельну ділянку, згідно договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В., зареєстрованим за №1347 від 19.06.2014 року що розташована у [ADDRESS] , площею 0,2500 га, кадастровий номер 6322055903:00:000:0111. Верховний Суд України у постанові №6-34 цс11 від 26 вересня 2011 року зазначив, що у разі встановлення незаконності вибуття земельних ділянок із державної власності та визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними у зв`язку з тим, що згідно зі статтями 60, 61 ЗК України не могли надаватися для зазначеного в державних актах цільового призначення, позов про їх витребування з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України. Також, Верховний Суд України у постанові №6-67цс15 від 13 травня 2015 року зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У пункті 3 цього розпорядження зазначено, що Данилівському дослідному державному лісгоспу у місячний термін із дня прийняття розпорядження замовити виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками; звернутися до Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» для реєстрації земельних ділянок у базі даних Державного реєстру земель; приступити до використання земельних ділянок після встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), одержання державних актів на право постійного користування земельними ділянками та їх державної реєстрації. Згідно з листом Харківського державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдніпроагроліс» № А-10-145 від 25 липня 2014 року, інститутом виконана робота по суміщенню наданих координат одинадцяти земельних ділянок з матеріалами геодезичної зйомки ділянки лісогосподарського призначення, яка знаходиться в постійному користуванні Данилівського дослідного держлісгоспу (квартал № 33) Дергачівського лісництва. За результатами суміщення повідомлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 6322055903:00:000:0104; 6322055903:00:000:0105; 6322055903:00:000:0106; 6322055903:00:000:0108; 6322055903:00:000:0109; 6322055903:00:000:0110; 6322055903:00:000:0111; 6322055903:00:000:0112; 6322055903:00:000:0113; 6322055903:00:000:0114; та 6322055903:00:000:0115, знаходяться в межах ділянки лісогосподарського призначення, кадастровий номер 6322010100:27:000:0004. Із відповіді Головного управління Держземагентства у Харківській області № 29-20-9-11561/0/9-15 від 15 травня 2015 року вбачається, що за даними відділу Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області згідно Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності, право постійного користування, договорів оренди на земельні ділянки, станом на 29 грудня 2012 року, зазначені у запиті земельні ділянки в Державному реєстрі земель за Дослідним лісгоспом не зареєстровано. Як вбачається з письмових пояснень, наданих Сектором містобудування та архітектури Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області № 77 від 14 липня 2015 року, згідно генерального плану села Лужок, який розроблений інститутом «Харківпроект» в 1985 році та актуалізований рішенням ХХХІV сесії VI скликання Малоданилівської селищної ради від 23 квітня 2013 року спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6322055903:00:000:0116 розташована на території Дергачівського лісництва та відноситься до земель лісового фонду. Із відповіді Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 29-20.18-0.7-250/2-15 від 10 листопада 2015 року вбачається, що згідно проекту формування території Малоданилівської селищної ради, розробленого у 1992 році, масив, до складу якого входять земельні ділянки з кадастровими номерами 6322055903:00:000:0104; 6322055903:00:000:0105; 6322055903:00:000:0106; 6322055903:00:000:0108; 6322055903:00:000:0109; 6322055903:00:000:0110; 6322055903:00:000:0111; 6322055903:00:000:0112; 6322055903:00:000:0113; 6322055903:00:000:0114; 6322055903:00:000:0115; 6322055903:00:000:0116, 6322010100:27:000:0004 не відносяться до земель, що перебувають у користуванні лісництва, а отже до земель державного лісового фонду. Документи, що підтверджують право користування Данилівським дослідним держлісгоспом земельною ділянкою для ведення лісового господарства на території Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області в районі села Лужок у Відділі не обліковуються. Із відповіді Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 10-20.18-0.3-3100/2-16 від 25 серпня 2016 року вбачається, що відповідно до проекту встановлення меж сільських населених пунктів Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, розробленого ХФ «УкрНИИЗемпроект» (нині ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою») у 1992 році, земельні ділянки з кадастровими номерами 6322055903:00:000:0104; 6322055903:00:000:0105; 6322055903:00:000:0106; 6322055903:00:000:0107; 6322055903:00:000:0110; 6322055903:00:000:0111; 6322055903:00:000:0112; 6322055903:00:000:0113; 6322055903:00:000:0114; 6322055903:00:000:0115; та 6322055903:00:000:0116 розташовані за межами населених пунктів (в проектних межах села Лужок). Як вбачається з відповіді виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області № 02-19/826 від 26 серпня 2015 року відповідно до планово - картографічних матеріалів та проекту встановлення меж населених пунктів, що входять до складу Малоданилівської селищної ради, розроблених Харківським філіалом інституту землеустрою Укрнііземпроект в 1992 році на території села Лужок є такий перелік землекористувачів: Дергачівський завод продтоварів (Лужківська мельниця); магазин № 12 Дергачівського міського споживчого товариства; присадибні земельні ділянки мешканців села Лужок. За повідомленням Відділу Держземагентства у Дергачівському районі Харківської області № 2а18-29-07-2363/0-15 від 31 липня 2015 року, земельна ділянка з кадастровим номером 6322010100:27:000:0004 у Державному земельному кадастрі (з 01 січня 2013 року, часу його запровадження) не зареєстрована . Із письмових пояснень, наданих Сектором містобудування та архітектури Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 111 від 03 жовтня 2016 року вбачається, що генеральний план села Лужок був розроблений інститутом «Харківпроект» у 1985 році та актуалізований рішенням ХХХІV сесії VI скликання Малоданилівської селищної ради від 23 квітня 2013 року. Генеральний план м. Дергачі був розроблений інститутом «Харківпроект» у 1984 році та актуалізований рішенням ХLI сесії VI скликання Дергачівської міської ради від 26 квітня 2013 року. Земельні ділянки, що розглядаються у справі, не потрапляють у межі генеральних планів с. Лужок та м. Дергачі. Протоколом другої технічної наради за підсумками польових лісовпорядних робіт, виконаних в Данилівському держлісгоспі Харківської області і основні положення проекту організації і розвитку лісового господарства на ревізійний період 2004-2013 роки від 2004 року, у зв`язку з наступною камеральною обробкою матеріалів і розробкою проекту організації і розвитку лісового господарства на ревізійний період 2004-2013 роки нарада ухвалила, зокрема, пунктом 1.5 розподіл території держлісгоспу за належністю їх до міських, селищних і сільських рад народних депутатів, Дергачівське лісництво Дергачівський район Мало-Данилівська селищна рада перелік кварталів, зокрема, № 33. Прокуратурою Дергачівського району Харківської області за результатами перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів прокуратурою району 04 жовтня 2014 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості № 42014220280000029 за частиною другою статті 364 КК України та розпочате досудове розслідування стосовно колишніх посадових осіб районного відділу земельних ресурсів. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Відповідно до статті 20 ЗК України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до пунктів «а», «в» частини 1 статті 21 ЗК України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Згідно зі статтею 55 ЗК України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Частиною 1 статті 57 ЗК України в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Відповідно до пункту «г» частини 3 статті 83 ЗК України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Згідно з частинами 2, 3 статті 1, частинами 1, 2 статті 7 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Згідно зі статтею 5 ЛК України в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Статтею 10 ЛК України в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, передбачено, що ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 17 ЛК України в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Пунктом 5 частини 1 статті 27 ЛК України в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України. Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Згідно зі статтею 57 ЛК України в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного рішення селищної ради, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для житлової, громадської і промислової забудови провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України). Відповідно до статті 48 ЛК України у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «;Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Саме таку правову висловлену Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14 та від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14. Матеріали справи свідчать про те, що рішенням ХLIV сесії V скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 липня 2009 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,25 га в організації, що мають відповідний дозвіл (ліцензію). Рішенням ХLIV сесії V скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 березня 2010 року надано безоплатно в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням LIV сесії V скликання Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 02 березня 2010 року громадянину [PERSON] передано безоплатно земельну ділянку площею 0,25 га в с. Лужок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 6322055903:00:000:0111). Згідно договору купівлі- продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Пугачовою І.В, зареєстрованим за №1347 від 19.06.2014 року, [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS] , площею 0,2500 га, кадастровий номер 6322055903:00:000:0111. Земельна ділянка належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченим 30.07.2013 року приватним нотаріусом Дергачівського району Харківської області за реєстр.№ 2443, номер права власності: 1932896. Це також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2014. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 червня 2014 року [PERSON] стала власником спірної земельної ділянки. Разом з тим розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації № 634 від 06 листопада 2009 року надано Данилівському дослідному державному лісгоспу в постійне користування земельні ділянки загальною площею 2879,8930 га за рахунок земель лісогосподарського призначення для ведення лісового господарства та проведення науково-дослідних робіт за межами населених пунктів Дергачівської міської ради на території Дергачівського району, у тому числі, зокрема, площею 3,3047 га земельну ділянку. Звертаючись до суду прокурор зазначив, що земельна ділянка з цим кадастровим номером відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована на території земель, які перебувають у користуванні Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на підставі матеріалів лісовпорядкування, які згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Однак, ані прокурором Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, ані представником Державного агентства лісових ресурсів України, ані представником Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» не надано до суду відповідних документів, що підтверджують право Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на надану йому за розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації № 634 від 06 листопада 2009 року право постійного користування земельною ділянкою 3,3047 га, зокрема, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які б підтверджували належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Матеріали справи містять копію Протоколу другої технічної наради за підсумками польових лісовпорядних робіт, виконаних в Данилівському держлісгоспі Харківської області і основні положення проекту організації і розвитку лісового господарства на ревізійний період 2004-2013 роки від 2004 року; у зв`язку з наступною камеральною обробкою матеріалів і розробкою проекту організації і розвитку лісового господарства на ревізійний період 2004-2013 роки нарада ухвалила, зокрема, пунктом 1.5 розподіл території держлісгоспу за належністю їх до міських, селищних і сільських рад народних депутатів, Дергачівське лісництво Дергачівський район Мало-Данилівська селищна рада перелік кварталів, зокрема, № 33. Однак, цей Протокол не може бути належним та допустимим доказом того, що земельна ділянка площею 3,3047 га, що надана в постійне користування Державному підприємству «Харківська лісова науково-дослідна станція», належить останньому на праві постійного користування та не може підміняти собою визначені законом документи, які підтверджують це право, зокрема планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. В суді представниками [PERSON] надано копію картографічного матеріалу з відділу ДЕРЖЗЕМАГЕНСТВА у Дергачівському районі Харківської області, з якого вбачається, що земельна ділянка [PERSON] не входить до земель лісового фонду. До інформації, яка міститься в листі Харківського державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдніпроагроліс» № А-10-145 від 25 липня 2014 року, згідно якого земельні ділянки з кадастровими номерами 6322055903:00:000:0104; 6322055903:00:000:0105; 6322055903:00:000:0106; 6322055903:00:000:0108; 6322055903:00:000:0109; 6322055903:00:000:0110; 6322055903:00:000:0111; 6322055903:00:000:0112; 6322055903:00:000:0113; 6322055903:00:000:0114; та 6322055903:00:000:0115, знаходяться в межах ділянки лісогосподарського призначення, кадастровий номер 6322055903:00:000:0111 та є землями лісового фонду суд відноситься критично, оскільки матеріали справи також містять і інформацію іншого змісту, зокрема того, що вказані земельні ділянки не відносяться до земель, що перебувають у користуванні лісництва, а отже до земель державного лісового фонду, а навпаки спірні земельні ділянки розташовані в проектних межах села Лужок. Аналізуючи наведені обставини справи та норми права суд вважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду і Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» має право користуватися нею. Таким чином, підстав вважати, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду немає. Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Зазначений правовий висновок узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, (провадження № 14-183цс18), а також у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 619/738/17, (провадження № 61-22690св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/737/17-ц, (провадження № 61-36609св18), від 03 липня 2019 року у справі № 619/720/17 (провадження № 61 -27502св18)/Постанова Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справа №619/717/17 провадження №61-4248св19/. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ст. 56 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 57 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, на позови прокурора, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади чи органу місцевого самоврядування поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єкт владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (справа №6-68цс15). Як встановлено судом у даній справі, порушення земельного законодавства при передачі у власність спірної земельної ділянки відбулось в 2010 році. Однак ці порушення законодавства не були прихованими і такими, які не можна було виявити державі в особі своїх уповноважених органів до компетенції яких належить здійснення розпорядження земельними ділянками, а також контролю у сфері земельних відносин. Так в 2010 році на спірну земельну ділянку було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Цій земельній ділянці присвоювався кадастровий номер, встановлювались межі земельних ділянок на підставі розробленої технічної документації із землеустрою. Другий примірник Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , також зберігався в Управлінні земельних ресурсів Дергачівського району. Тобто погодження технічної документації із землеустрою, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку відбувалось за участю державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийняті рішення органом місцевого самоврядування і мали змогу з 2010 року виявити порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельної ділянки і в межах позовної давності поставити питання про оскарження рішення органу місцевого самоврядування. Крім того, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області мало повноваження щодо контролю в сфері земельних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель. Вимогами ст. 15 Закону України "Про охорону землі" передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі охорони земель належить, зокрема, забезпечення реалізації державної політики щодо використання та охорони земель. Відповідно до Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011 та постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2011 року № 1300 "Про утворення територіальних органів Державної інспекції сільського господарства" державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охоронною земель, усіх категорій та форм власності організовує та здійснює Держсільгоспінспекція України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Згідно ст. 9 цього Закону державний контроль за використанням та охороною земель у системі центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів здійснює Державна інспекція з контролю за використанням та охороною земель і її територіальні органи. Таким чином, у державі через утворені нею органи, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). З врахуванням наведеного, суд вважає, що держава, в особі спеціально створених органів державної влади знала з 2010 року про те, що відбулось незаконна передача у приватну власність земельної ділянки, однак уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов`язків щодо усунення вказаних порушень протягом позовної давності. Крім того в своєму позові прокурор не просить поновити строк позовної давності. Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України в абз.3 п.11 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У зв`язку з чим в задоволенні позову позивачам необхідно відмовити з підстав, зазначених вище. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним рішення селищної ради, тому також задоволенню не підлягають. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі Закону України\~"Про\~охорону землі",\~Закону України\~«Про державний\~контроль за\~використанням та\~охороною земель», Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.ст.16, 317, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed