Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 5771,80 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.05.2007 року Публічне Акціонерне Товариство «Дельта Банк» (правонаступник Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційний Банк «Дельта»), та фізична особа - резидент України [PERSON] уклали кредитний договір № 001-01077- 250507. Відповідно до пункту 1.2. вищевказаного Договору, Позивач відкрив Відповідачеві картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України - гривні, випустив та надав Держателю платіжну картку, а також ПІН-код до картки та здійснював обслуговування Держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті Visa Класичний, що міститься в Додатку № 1 до Договору, що було узгоджено сторонами договору. Відповідно до пункту 1.3. договору, банк відкрив Держателю кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн. та на день укладання кредитного Договору встановив ліміт Кредитної лінії на Рахунку в сумі 1500,00 грн.. Однак станом на 20.11.2013 р. Відповідач не виконувала належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість на загальну суму 5771,80 грн., яка складається з: тіло кредиту: 5771,80 грн.; прострочене тіло кредиту: 0,00 грн.; заборгованість за відсотками: 0,00 грн.; заборгованість за комісіями: 0,00 грн. Про існування заборгованості [PERSON] неодноразово була повідомлена, проте у добровільному порядку борг не погасила, тому позивач просив суд винести рішення, яким присудити до стягнення з відповідача у примусовому порядку заборгованість за кредитним договором. В судове засідання представник позивача не з'явився, в позовній заяві просив суд розгляд справи проводити за його відсутності позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, в адресованій суду заяві вказала, що позовні вимоги не визнає, просила суд застосувати до вимог банку до неї про стягнення кредитної заборгованості строк позовної давності. Враховуючи те, що сторони не з'явились в судове засідання, скориставшись своїм правом, визначеним ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.169 ЦПК України, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25 травня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційний банк "Дельта", правонаступником якого згідно статуту затвердженого рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30.01.2012 року є Публічне Акціонерне Товариство «Дельта Банк» з однієї сторони та [PERSON] було укладено договір № 001-01077- 250507 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки. Відповідно до п.1.1. Договору, Банк відкрив [PERSON] картковий рахунок [NUMBER] в національній валюті України - гривні, випустив та надав Держателю платіжну картку, а також ПІН-код до картки. Сторонами було узгоджено, що здійснення обслуговування Держателя картки буде проводитись за умовами, що визначені Правилами здійснення операцій за картковими рахунками відкритими фізичними особами. Згідно п.1.3. Договору банк відкрив Держателю картки Кредитну лінію в сумі 1500 грн. для розрахунків за товари, що придбаваються у суб'єктів господарювання. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином, [PERSON] отримала споживчий кредит. За умовами договору споживчого кредиту сторони узгодили, що кредитування рахунку здійснюється протягом 364 календарних днів. Відповідно до п.4.2. Договору, сторони визначили, що договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором. Також сторонами договору було узгоджено, що позичальник зобов'язаний був щомісячно в строки визначені Правилами, тобто кожного місяця до 15 числа, здійснювати погашення частини суми заборгованості за Кредитною лінією, яка виникла за попередній звітний місяць в розмірі визначеному "Тарифами" а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів нарахованих за користування кредитною лінією та всю суму пені та процентів. Як вбачається із розрахунку наданого позивачем, останній платіж відповідач [PERSON] здійснила 22.04.2008 року. Отже, судом з'ясовано, що сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, Правилами, які є складовою частиною договору, що узгодили сторони договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Із здобутих у справі доказів, судом встановлено, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту внісши останній платіж 22.04.2008 року , у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся до суду 09 січня 2014 року, тобто по збігу більш як п'яти років. Відповідач надала суду заяву про застосування до позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що до споживчого кредиту застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно з умовами кредитного договору, що укладений між сторонами спору, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Договором та Правилами, які є його невід'ємною частиною. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 15 числа місяця, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору укладеного між сторонами спору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, тобто в даному випадку з 15.05.2008 року. Таку ж правову позицію було висловлено у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі за №6-116цс13, про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка в силу правил ст.360-7 ЦПК України є обов'язкова для всіх судів України. Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року. Отже, сплив строку позовної давності є очевидним. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача у позовній заяві не вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив відповідач, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності представником позивача не наведено. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст.88 ЦПК України, а тому судові витрати у вигляді судового збору відносить на рахунок позивача.

Outcome: dismissed