Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в період з 30 вересня 2005 року по 24 січня 2013 року вона перебувала в шлюбних відносинах з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб розірвано 24 січня 2013 року. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з позивачем. На даний час позивач разом з дітьми мешкає у трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS], яку надали їй її друзі, оскільки в зв'язку з конфліктом між нею та відповідачем вона не мала змоги проживати в своїй квартирі за адресою [ADDRESS]. Жодного разу позивач не перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дітьми, однак після її бійки з відповідачем вона дізналася, що відповідач звернувся до органу опіки та піклування Жовтневої районної м. Дніпропетровська ради про відібрання у неї дітей, з метою помсти. Така поведінка відповідача, який насамперед є батьком дітей, є неприпустимою, наносить душевних страждань не лише їй, але й їхнім дітям, спотворює сприйняття сімейних цінностей та поваги до батьків. Це підсвідомо впливає на дітей погіршує стосунки не лише з матір*ю, а й із батьком, який дозволяє собі прояви насилля та неповаги до жінки - матері його дітей, тому позивач просить суд визначити для її дітей місце проживання з нею. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з*явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином причин неявки суду не повідомив. Представник органа опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та пояснила, що дійсно [PERSON] звертався до органу опіки та піклування з заявою про визначення місця проживання його дітей разом з ним, однак згодом відмовився від заяви. Вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що в період з 30 вересня 2005 року по 24 січня 2013 року сторони перебували в шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетрвоська від 24 січня 2013 року було розірвано /а.с.9/. Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON], [INFO] /а.с.7-8/. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] /а.с. 20/. Однак в зв'язку з існуванням судового спору між позивачем та відповідачем, стосовно домоволодіння [ADDRESS] змушена на даний час разом зі своїми дітьми проживати безоплатно за адресою: [ADDRESS], в трикімнатній квартирі своїх друзів, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21 січня 1997 року та копією паспорта /а.с. 10-11/. В даній квартирі створено всі побутові умови для проживання і повноцінного розвитку дітей. В подальшому позивач має намір переїхати до власного будинку розташованого за адресою: в [ADDRESS], який після винесення рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2013 року, залишився в її власності /а.с. 12-16/. У виховані дітей [PERSON] допомагають її батьки, які проживають неподалік від її будинку, а саме [ADDRESS], натомість у відповідача відсутня така можливість, оскільки його батьки померли, а він сам з*являється додому по закінченню роботи лише ввечері, що виключає можливість повноцінно спілкуватись з дітьми, які весь час будуть знаходитись вдома. [PERSON] на обліку нарколога та психіатра не знаходиться /а.с. 22-23/. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов*язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров*я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи, що визначення місця проживання дитини з матір'ю не суперечить закону та не порушує права дітей, відповідача, свобод та інтересів інших осіб, а також те, що позивачка може створити необхідні умови для проживання та розвитку дітей, задоволення гармонійного розвитку їх особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом із матір'ю буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам дітей. Разом з тим, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК України, суд вважає, за необхідне роз'яснити відповідачу, що батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за рішенням суду. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved