Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

У липні 2020 р. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із відповідними позовами до ПрАТ „Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, у яких зазначили, що 16 травня 2020 р. близько 12 год. 15 хв. водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки „Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині вулиці Львівське шосе в місті Вінниці зі сторони Хмельницьке шосе в напрямку вулиці Київській в районі електроопори № 89 допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який в наслідок отриманих травм [INFO] помер. Внаслідок загибелі [PERSON] позивачам по справі було завдано шкоду, пов`язану із смертю потерпілого. У зв`язку із тим, що на момент зазначеної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки „Мерседес" д.н.з. [NUMBER] була застрахована в ПрАТ „Українська пожежно-страхова компанія" зазначені позови були заявлені до даного відповідача про стягнення із останнього шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки на користь дружини [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 18 892,00 грн. та витрат на поховання у розмірі 3 400,00 грн. та на користь кожного із синів [PERSON] і [PERSON] в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 18 892,00 грн. відповідно. Ухвалами Іллінецького районного суду Вінницької області від 06.08.2020 р. відкрито провадження у цивільних справах за №№ 131/783/20, 131/809/20 та 131/810/20, розгляд яких призначено місцевим загальним судом за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 29.09.2020 р. зазначені справи були об`єднанні в одне провадження із присвоєнням єдиного номеру справі 131/783/20 із урахування того, що дані справи є справами різних позивачів до одного й того самого відповідача, які пов`язані між собою підставами виникнення та поданими доказами. 02 жовтня 2020 р. ПрАТ „Українська пожежно-страхова компанія" до суду були подані відзиви на позовні заяви, у змісті яких відповідач, заперечуючи щодо позовних вимог у повному обсязі, зазначає, що за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 12020020010001107, відомості про яке було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом ДТП, учасниками якої були пішохід [PERSON] та водій [PERSON] , в діях останнього складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не встановлено. Більш того, досудовим розслідуванням встановлено, що в діях саме пішохода [PERSON] вбачається порушення Правил дорожнього руху, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується відповідним висновком автотехнічної експертизи, у зв`язку із чим у водія вантажного автомобіля марки „Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. З урахуванням зазначеного відповідач, із посиланням на приписи пункту 32.1 статті 32 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 р. та зміст постанови Верховного Суду від 10.04.2020 р. у справі № 532/1374/18, просить у задоволені позовних вимог відмовити повністю. 16 жовтня 2020 р. на адресу суду від представника позивачів надійшла відповідь на зазначений відзив, зміст якої полягає у тому, що останній аргументуючи свою правову позицію у даній справі вважає, що з огляду на зміст статей 1166, 1187 ЦК України, вина заподіювача шкоди у даному випадку не вимагається, оскільки відбувся факт завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Зазначений висновок на думку представника позивачів додатково підтверджується відповідною напрацьованою із даного питання судовою практикою найвищого суду у системі судоустрою України, зокрема змістом постанови Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі № 345/3335/17. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 03.11.2020 р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено [PERSON] та постановлено проводити розгляд даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження. 10 грудня 2020 р. на адресу суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій останній зазначає, що проти задоволення позовних вимог він не заперечує. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 10.12.2020 р. закрито підготовче провадження у даній справі та цивільна справа позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ПрАТ „Українська пожежно-страхова компанія", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки призначена до судового розгляду по суті. У судовому засідання представник позивачів надав суду пояснення по суті справи та просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у змісті позову та відповіді на відзив. Відповідач по справі та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] свою явку у призначене судове засідання не забезпечили. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно з`ясувавши обставини даної цивільної справи та перевіривши та перевіривши їх зібраними доказами, дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК). Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані Цивільним кодексом України. Так, 16 травня 2020 р. близько 12 год. 15 хв. водій [PERSON] , керуючи вантажним автомобілем марки „Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по проїзній частині вулиці Львівське шосе в місті Вінниці зі сторони Хмельницьке шосе в напрямку вулиці Київської в районі електроопори № 89 допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який не впевнившись у власній безпеці перетинав проїзду частину дороги у невстановленому місці зліва-направо по напрямку руху автомобіля. В наслідок ДТП від отриманих травм [PERSON] [INFO] помер. У зв`язку із зазначеною ДТП було розпочато досудове розслідування за частиною 2 статті 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами). Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 12020020010001107). Постановою слідчого СВ Вінницького відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Вітюка В.А. від 29.06.2020 р. вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 473 від 18.06.2020 р. у [PERSON] було виявлено сполучну травму тіла: відкрита черепно-мозкова травма, закриту тупу травму грудної клітини, закритий перелом лівої лобкової кісти без зміщення, які належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Смерть [PERSON] настала від сполучної травми тіла, яка ускладнилась травматичним шоком. Між сполучною травмою тіла, що ускладнилась травматичним шоком та смертю [PERSON] є прямий причинний зв`язок. У відповідності до змісту висновку автотехнічної експертизи № 391 від 16.06.2020 р., в ситуації, яка склалась, водій автомобіля „Mercedes-Benz" не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування з зупинкою автомобіля „Mercedes-Benz" до смугу руху пішохода, при цьому в діях водія [PERSON] не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходилися б у причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди. У даній дорожній ситуації водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3. ПДР України, де зазначено: „У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди". Пішохід [PERSON] порушив вимоги п.п. 4.7., 4.8., 4.14. (а,б,г) Правил дорожнього руху України, де зазначено: - п. 4.7 „Пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч"; - п. 4.8. „Якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки"; - 4.14 (а,б,г) „Пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження". Порушення вимог п.п. 4.7., 4.8., 4.14. (а,б,г) ПДР України пішоходом [PERSON] знаходиться в причинному зв`язку із наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди. Безпосередньою причиною даного ДТП стало порушення пішоходом [PERSON] вимог п.п. 4.7., 4.8., 4.14. (а,б,г) ПДР України, при цьому дані порушення знаходяться у причинному зв`язку з наслідками. Водій [PERSON] рухався в даній дорожній ситуації в межах допустимої безпечної швидкості, в момент виникнення небезпеки для руху, діяв відповідно до вимог Правил дорожнього руху України, однак він не мав технічної можливості своїми односторонніми діями попередити наїзд на пішохода [PERSON] , тому в діях водія [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України. Цивільно-правова відповідальність водія вантажного автомобіля марки „Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] [PERSON] на час ДТП була застрахована в ПрАТ „Українська пожежно-страхова компанія" згідно з полісом № АО 4967944, який був діючим станом на 16 травня 2020 р. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Змістом пункту 3 частини 1 статті 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно з частиною 1 статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). У відповідності до статті 1 Закону України „Про страхування" від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України „Про страхування". До них пункт 9 частини 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентуються, зокрема змістом Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 р. № 1961-ІV. Так, статтею 3 даного Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-ІV визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону України об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правоваї відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Змістом статті 6 даного Закону України страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 р. № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Положеннями пункту 23.1 статті 23 даного Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-ІV передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно змісту пунктів 27.1- 27.5 статті 27 даного Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами „г" і „ґ" пункту 41.1 та підпунктом „в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до частин 1-3 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Пунктами 1 та 3 частини 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до пункту 7 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини 1 статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною 2 статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина 5 статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 1167 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 р. у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 р. у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 р. у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 р. у справі № 601/1304/ 15-ц (провадження № 61-33216св18). Суд, встановивши, що шкода, пов`язана із смертю потерпілого [PERSON] , була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, виходить з того, що відсутність вини водія вантажного автомобіля марки „Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] [PERSON] та закриття кримінального провадження за № 12020020010001107 відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки ні відповідачем, ні третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] не доведено тих обставин, що потерпілий [PERSON] передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. В свою чергу, суд вважає, що доводи відповідача з приводу того, що обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, не заслуговують на увагу з огляду на таке. У змісті статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини 2 статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. За змістом статей 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього. В свою чергу відповідачем в цій справі вказаних обставин не доведено. З постанови слідчого СВ Вінницького відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Вітюка В.А. від 29.06.2020 р. про закриття кримінального провадження за № 12020020010001107 вбачається, що наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер [INFO] , стався вантажним автомобілем марки „Mercedes-Benz" д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Таким чином, встановлені у вищезгаданій постанові обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинув чоловік та батько позивачів по справі, та заподіяною внаслідок ДТП шкодою. Посилання представника ПрАТ „Українська пожежно-страхова компанія" у відзиві на позовну заяву на те, що саме дії пішохода [PERSON] стали причиною ДТП, є неспроможними і не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки відповідач не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого [PERSON] в заподіянні шкоди. Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 03 червня 2020 р. у цивільній справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18). При цьому суд відхиляє посилання відповідача на необхідність врахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.04.2020 р. у справі № 532/1374/18 (провадження № 61-3281св19), згідно із змістом якої обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, з наступних підстав. У відповідності до правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі № 755/10947/17 (№ 14-435цс18) незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію. В свою чергу, останньою актуальною правовою позицією щодо застосування вказаних норм є позиція Верховного Суду у постанові від 03.06.2020 р. у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), у відповідності до якої порушення пішоходом ПДР не може бути підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки відповідач не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні зазначеної шкоди. Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність належних правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивачів страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною загибеллю [PERSON] моральної шкоди та понесених витрат на поховання. Згідно частини 3 статті 1166 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Положеннями пункту 27.4 статті 27 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 р. № 1961-ІV передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. На підтвердження витрат понесених у зв`язку із підготовкою тіла чоловіка до поховання позивачем - [PERSON] була надана розрахункова квитанція від 20.05.2020 р. № 564232, у відповідності до якої останньою надані ритуальні послуги були оплачені у розмірі 3 400,00 (три тисячі чотириста гривень 00 коп.) грн. У зв`язку із зазначеним суд вважає, що понесені позивачем витрати на поховання підтверджуються доказами та підлягають стягненню із відповідача у зазначеному розмірі. Крім того, згідно частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно пункту 27.3 статті 27 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 р. № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених підпунктами „г" і „ґ"" пункту 41.1 та підпунктом „в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Оскільки, на момент дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої помер [PERSON] , тобто на момент настання страхового випадку (16 травня 2020 р.) розмір мінімальної заробітної плати становив 4 723,00 грн., згідно статті 8 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 р. № 294-ІХ, то загальний розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи у даному випадку становить 50 076,00 грн. (п`ятдесят тисяч сімдесят шість гривень 00 коп.) грн. із розрахунку (4 723,00 грн. х 12 = 50 076,00 грн.). Таким чином, з урахуванням кількості позивачів, а саме дружини загиблого [PERSON] та його двох синів із відповідача на користь кожного із останніх підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане з заподіяною моральною шкодою у розмірі 18 892,00 грн. (вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто дві гривні 00 коп.) грн. із розрахунку (50 076,00 грн. : 3 = 18 892,00 грн.). Крім того, при вирішенні зазначеної справи, суд вважає за необхідне зазначити про наявність правового висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 р. у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), згідно якого у Законі України від 01.07.2004 р. № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Вирішуючи питання про розподіл понесених позивачами судових витрат суд виходить із приписів пункту 2 частини 1 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому згідно пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження факту понесення позивачами витрат на правничу допомогу адвоката представником останніх суду буди надані відповідні письмові докази зазначеного, а саме: договори про надання професійної правничої (правової) допомоги, укладені із адвокатським об`єднанням „Автопоміч", додатки до даного договору, детальні описи робіт (наданих послуг), виписка з Єдиного державного реєстру адвокатським об`єднанням „Автопоміч", рахунки-фактури про оплату професійної правничої (правової) допомоги та квитанції про оплату кожним із позивачів даної правничої допомоги у розмірі 3 600,00 (три тисячі шістсот гривень 00 коп.) грн. Суд зазначає, що зміст даних письмових доказів щодо витрат на правничу допомогу відповідає вимогам частини 4 статті 137 ЦПК України, в частині співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. В свою чергу, в порядку визначеному частиною 5 статті 137 ЦПК України, від відповідача не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, у зв`язку із чим суд, в силу приписів частини 6 даної статті, позбавлений можливості із власної ініціативи вирішувати питання про зменшення розміру таких витрат. Беручи до уваги вищенаведене та

Outcome: approved