Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

В лютому 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» предявив позов до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості згідно кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 04.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKZ7АE00000343 на суму 8\~000 доларів США строком до 01.07.2011 року із зобовязанням повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №MKZ7АE00000343/2 від 04.07.2006 року, згідно якого поручитель [PERSON] відповідає перед кредитором ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Також, в забезпечення виконання зобовязань за договором № MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №MKZ7АE00000343/1 від 04.07.2006 року, згідно якого поручитель [PERSON] відповідає перед кредитором ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій., винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Своїх зобовязань відповідач [PERSON] не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, внаслідок чого станом на 20.11.2014 року в нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 52 083,17 доларів США. З них: - 7 549,16 доларів США заборгованість за кредитом, -11 954,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, - 940,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, - 31 639,58 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. Банком була направлена відповідачам письмова вимога із зазначенням невиконаних зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343. У звязку з цим позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 52 083,17 доларів США борг по кредиту, що в гривневому еквіваленті станом на 20.11.2014 року складає 788 539, 19 грн. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 жовтня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено повністю за спливом строку позовної давності ( а.с. 106-108). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Апелянт посилаючись на однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені порушення норм матеріального та процесуального права, вказує на те, що висновки суду про закінчення строку позовної давності 01.07.2014 року є помилковими, оскільки згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України мало місце переривання строку позовної давності внаслідок предявлення позову до одного із кількох боржників, а саме 12 квітня 2012 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду, яке набрало законної сили 05 листопада 2012 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] було задоволено, звернуто стягнення на заставне майно, автомобіль Hyundai, модель Н200, рік випуску 2000, тип ТЗ: фургон малотоннажний, кузов №KMJWVH7FPYU165162, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], у звязку із чим було реалізовано право на дострокову вимогу на підставі вказаного рішення, тобто строк виконання основного зобовязання було змінено на підставі рішення суду, що набрало законної сили, та яке боржник повинен був виконати одним платежем, однак рішення виконано не було. З урахуванням цього рішення, строк та порядок виконання зобовязання за кредитним договором був змінений, що мав врахувати суд першої інстанції. В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник банку скаргу підтримала та звернула увагу на те, що підставою для відмови у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності є належна заява відповідача, а така була зроблена лише представником одного із відповідачів [PERSON] Інші відповідачі відповідної заяви суду першої інстанції не подавали. Представник відповідача [PERSON] скаргу не визнав та просив відхилити. Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8 000 доларів США та він зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Банк умови кредитного договору виконав, надавши відповідачу кредит. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04.07.2006 року було укладено договір поруки №MKZ7АE00000343/2, згідно якого поручитель [PERSON] відповідає перед кредитором ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а. с. 17). Також, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04.07.2006 року було укладено договір поруки №MKZ7АE00000343/1, згідно якого поручитель [PERSON] відповідає перед кредитором ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання зобовязань за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а. с. 18). Відповідачі взяті на себе зобовязання щодо виконання умов договору належним чином не виконали, внаслідок чого, відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 20.11.2014 р. мають заборгованість перед банком в сумі 52 083,17 доларів США, а саме: - 7 549,16 доларів США заборгованість за кредитом, -11 954,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, -940,00 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, -31 639,58 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. Ці обставини, включаючи розмір заборгованості, встановлені судом першої інстанції, підтверджені зібраними у справі доказами, та сторонами не оспорюються. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). У разі невиконання позичальником своїх зобовязань кредитор вправі вимагати захисту свого права у судовому порядку. У даній справі відмовляючи у задоволені позову ПАТ КБ Приватбанк про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором із основного боржника та поручителів суд виходив з того, що порушення права позивача доведено, однак представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано до суду клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю, оскільки такий сплинув ще 01.07.2014 року та діями відповідачів не переривався (а. с. 107). Проте повністю погодитися з такими висновками місцевого суду не можна з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Така правова позиція викладена у справі № 6-61цс14 (постанова Верховного Суду України від 18 червня 2014 року). Водночас з матеріалів справи за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення, слідує, що 12 квітня 2012 року ухвалено рішення Ужгородським міськрайонним судом про задоволення уточненого позову банку, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 03.07.2006 року в сумі 19 116,55 доларів США, що за курсом НБУ складає 151\~594, 24 гривень звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль Hyundai, модель Н200, рік випуску 2000, тип ТЗ: фургон малотоннажний, кузов №KMJWVH7FPYU165162, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Рішення Ужгородського міськрайонного суду 12 квітня 2012 року не було виконано. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Таку правову позицію викладено у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15. Отже, зверненням від 2 квітня 2011 року до боржника [PERSON] із позовом про звернення стягнення, банком був перерваний строк позовної давності згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України, а його відлік розпочався заново (Справа № 2/712/6371/12, а.с.21). Висновок суду першої інстанції про те, що строк позовної давності сплив 01.07.2014 року, матеріалами справи не доведено. Твердження апелянта про те, що строк позовної давності сплив 12.04.2012 року (дата ухвалення рішення Ужгородського міськрайонного суду) необґрунтоване, оскільки не узгоджується із змістом ст. 264 ЦК України. Отже, апеляційним судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань щодо погашення боргу за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006, а ПАТ КБ "Приватбанк" звернувсь до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 16 лютого 2015 року, тобто із пропуском встановленого строку позовної давності. Однак при розгляді справи в суді першої інстанції відповідач [PERSON] заяви про застосування строків позовної давності не подавав. З матеріалів справи слідує, що лише представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності (а.с.40-41). Заява про застосування позовної давності, подана одним із співвідповідачів, не поширюється на інших співвідповідачів, у тому числі при солідар\-ному зобов'язанні. Що стосується припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, то частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така правова позиція Верховного Суду України у справі №6-53цс14 від 17.09.2014\~\~ року. З договорів поруки, укладених між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] від 04.07.2006 року №MKZ7АE00000343/2, та [PERSON] від 04.07.2006 року №MKZ7АE00000343/1 вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умови договорів поруки, згідно п.11 даних договорів, про їх дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При таких обставинах рішення суду першої інстанції в частині відмови солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором №MKZ7АE00000343 від 04.07.2006 року з відповідача [PERSON], як поручителя, відповідає вимогам чинного законодавства та є правильним. Колегія констатує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ані особисто, ані через представників в судових засіданнях участі не брали, рішення суду першої інстанції не оскаржили та не позбавлені права подати апеляційну скаргу у разі якщо вважають, що ухваленим судом рішенням\~\~порушуються їх права та інтереси.\~\~ Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ПАТ «Приватбанк» про солідарне стягнення заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про солідарне стягнення заборгованості із відповідачів [PERSON] та [PERSON] та відмову у задоволенні вимог ПАТ «Приватбанк» до [PERSON] Враховуючи викладене,

Outcome: partial