Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Орган опіки та піклування Мукачівської райдержадміністрації звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також позивачем заявлено вимогу про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON], є матір'ю дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON] є батьком дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Реєстрація дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проведена згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] знаходяться на вихованні в Обласному спеціалізованому дитячому пульмонологічному санаторію «Малятко», а дитина [PERSON], [INFO] влаштований до обласного Будинку дитини м.Свалява. Відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, не цікавляться їх долею, не піклуються про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймають жодної участі в матеріальному утриманні дітей. Уповноважений представник позивача [PERSON] прийнявши участь у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, додатково вказавши на те, що відповідачі (1), (2) покинули вищевказаних дітей, з часу перебування дітей у державних закладах не піклуються про них та не цікавляться їх долею, жодного разу не навідали їх. З метою захисту прав та інтересів дітей, як дітей сиріт, які потребують піклування та утриманню з боку держави, просив позбавити відповідача (1) батьківських прав по відношенню до дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також відповідача (2) відносно його дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Представник третьої особи в судовому засіданні заперечень щодо задоволення позовних вимог не висловила. Відповідачі (1), (2) у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с. 38, 39), про причину неявки суд не повідомили, а тому відповідно до ст. 224 ЦПК України суд, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши доводи учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне. Згідно з даними свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 19.02.2006 року та серії [NUMBER] від 14.01.2015 батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 9). Згідно з даними свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 18.07.2014 та серії [NUMBER] від 15.07.2014 року, батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10, 11). Також, згідно з даними розпорядження голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області «Про влаштування малолітньої дитини в обласний Будинок дитини» від 27.06.2014 №240, дитину [PERSON], [INFO], рекомендовано влаштовати на повне державне утримання обласного Будинку дитини (а.с. 12). Із листів завідуючого притулком для дітей служби у справах дітей Закарпатської облдержадміністрації від 15.04.2014 №01-14/362 та директора Закарпатського центру соціально-психологічної реабілітації дітей від 14.05.2014 року, вбачається, що 14.02.2014 року діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] прийняті до вказаного центру (а.с. 15, 17, 18). Відповідно до листа начальника служби у справах дітей Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 16.02.2015 №91/02-09, дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з 16.02.2015 року влаштовано до Обласного спеціалізованого дитячого пуль монологічного санаторію «Малятко» (а.с. 19). Згідно з даними довідки виконкому Павшинської сільської ради Мукачівського району від 28.01.2015 року, до складу сім»ї [PERSON] входять сини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO], які з лютого місяця 2014 року з матір»ю не проживають, відібрані від сім»ї за рішенням виконкому Павшинської сільської ради від 14.02.2014 року (а.с. 20). [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] по місцю реєстрації (с. Павшино, Мукачівського району) характеризуються з негативної сторони, ніде не працюють, вихованням дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] не займаються, постійного місця проживання не мають (характеристики а.с. 21, 22). Із акту обстеження житлово-побутових умов складеного 28 січня 2015 року у складі комісії виконкому Павшинської сільської ради Мукачівського району, за місцем реєстрації відповідачів (1), (2), вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не мають постійного місця проживання, у зв»язку з відсутність власного будинку, вихованням і утриманням дітей не займаються, не забезпечують дітям нормальний розвиток та матеріальний стан. Умови для проживання дітей відсутні (а.с. 23). Орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області у своєму висновку від 19.02.2015 №02-26/154 вважає за доцільне позбавити [PERSON], батьківських прав по відношенню до [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також [PERSON] відносно малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Оцінюючи вищевказані обставини справи у їх сукупності та взаємозв'язку суд також враховує наступне. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір'ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина». В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). З метою виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Верховний Суд України, у відповідному листі адресованому головам загальних апеляційних судів України (а.с. 97-98), звернув увагу на встановлені Європейським судом обставини, а саме відносно того, що при розгляді справ, які стосуються дітей необхідно аналізувати причини незадовільного виховання дітей, та з чим це пов'язано, чи з недостатністю фінансів, чи з батьківськими якостями певних осіб. Суди повинні брати до уваги спроби заявників покращити свій фінансовий стан та пересвідчитись у безальтернативності тих чи інших заходів. В будь - якому випадку, при вирішенні таких питань необхідно надати самим дітям можливість висловити свою думку, коли цього вимагають обставини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до правових положень, які містяться в ст.ст. 8, 12 (ч. 6) Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приписами ст.ст. 150, 153, 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам чинного міжнародного та національного законодавства, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо ухилення відповідачів від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які перебувають на повному державному утриманні. Одночасно відповідачі не піклуються про фізичний, духовний та моральний розвиток дітей, не приймають жодної участі в їх вихованні та утриманні, дітей не відвідують, не цікавляться їх долею. Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, матеріали справи не містять. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин справи та приписів як національного так і міжнародного законодавства, з метою забезпечення прав дітей на зростання в умовах турботи, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки матеріали справи містять належні та достатні доказові матеріали, які достовірно та безпосередньо підтверджують вказані в позові дані щодо ухилення відповідачів від виховання своїх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] На підставі наведеного,

Outcome: approved