Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ДП НЕК «Укрененго» про зобов'язання поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свій позов мотивував тим, що з 17 листопада 2014 року позивач працював у відокремленому підрозділі «Вінницяелектротехнологія» Державного підприємства Національна енергетична компанія «Укренерго». Наказом по відокремленому підрозділу від 22 лютого 2017 року №39к його було звільнено з посади заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва на підставі п. 1. ст. 40 КЗпП України. Таке звільнення позивач вважає незаконним, оскільки його фактично не було повідомлено про звільнення із займаної посади та не було запропоновано жодної вакантної посади. Після ознайомлення 08.02.2017 року з інформацією про наявні вакансії в ДП НЕК «Укренерго» позивачем підготовлена службова записка в якій він надав згоду на його працевлаштування на посаду начальника відділу по роботі з персоналом відокремленого підрозділу «Південно-Західна електроенергетична система» ДП НЕК «Укренерго» та начальника відділу логістики ТМЦ відокремленого підрозділу «Південно-Західна електроенергетична система» ДП НЕК «Укренерго». Однак не зважаючи на його виражене бажання працювати в іншому структурному підрозділі ДП НЕК «Укренерго» його було звільнено з роботи. Крім того позивач у позові зазначив, що його звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету. За наведеного просив зобовязати відповідача поновити його на посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням останньої заяви про збільшення позовних вимог, в розмірі 121781,78 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням їх збільшення, просили позов задовольнити. Позивач додатково зазначив, що вручене йому 15.12.2016 року повідомлення про звільнення стосувалось посади заступника директора з закупівель, капітального будівництва, загальних та соціальних питань на якій він станом на вказану дату не перебував, а звільнили позивача з посади заступника директора із забезпечення діяльності. Також одночасно з наданням вказаного повідомлення не було запропоновано іншу роботу на те було зазначено про її відсутність. З 15.12.2016 року по 08.02.2017 року йому не запропоновано іншу роботу, незважаючи на те, що вакансії за місцем його роботи були наявні. Він визнає ту обставину, що 08.02.2017 року йому було надано для ознайомлення лист ДП НЕК «Укренерго» з додатками на 45 аркушах, в яких в тому числі були три посади по «Вінницяелектротехнологія», станом на 20.01.2017 року, а саме ливарник пластмас четвертого розряду, штампувальник третього розряду, слюсар з ремонту технологічних установок пятого розряду, однак він обрав дві посади в структурному підрозділі «ПЗЕС», оскілки ці посади на його думку більше узгоджувались з його рівним освіти, досвіду та кваліфікації. Розглянувши цей лист з наявними вакансіями позивач 08.02.2017 року підготував службову записку на імя в.о. директора ВЕТ [PERSON], в якій надав згоду на переведення або призначення на вакантні посади у відокремленому підрозділі ПЗЕС, при цьому не відмовлявся від призначення чи переведення на інші вакантні посади, яких в листі ДП НЕК «Укренерго» було більше 200. 22.02.2017 року о 7 год. 30 хв. позивач вийшов на роботу з лікарняного, одразу ж після виходу на роботу, приблизно на протязі двох годин було проведено звільнення з роботи з 22.02.2017 року. Цього ж дня, після отримання трудової книжки він направився на зустріч з директором ПЗЕС з метою працевлаштуватись на одну з тих посад, які він обрав як можливі, під час ознайомлення з листом 08.02.2017 року про вакантні посади. На протязі з 15.12.2016 року по 22.02.2017 року позивач працював за винятком днів лікарняних та відпусток, він не був обізнаний з тим, що питання про його звільнення розглядалось на засіданні профкому. Окрім того, в повідомленні директора структурного підрозділу де працював позивач, на погодження звільнення позивача на профком допущено помилку, а саме вказано про необхідність скорочення посади яку займає [PERSON], тоді як позивач іменується [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, вказавши на те, що звільнення відповідача було проведено у суворій відповідності з законом. Зокрема позивачу більш ніж за два місяці перед звільненням було вручено повідомлення про скорочення його посади, надано перелік вакантних посад по ДП НЕК «Укренерго», в тому числі і у «Вінницяелектротехнологія», також отримано відповідну згоду профкому. В іншій частині посилався на письмові заперечення проти позову, зміст яких зводиться до того, що 01.12.2016 року т.в.о. директора ДП НЕК «Укренерго» затверджено організаційну структуру відокремленого підрозділу «Вінницяелеткротехнологія». Наказом Відокремленого підрозділу «Вінницяелектротехнологія» ДП НЕК «Укренерго» № 191 від 01.12.2016 року введено в дію вищевказану організаційну структуру з 05.12.2016 року. Введення в дію нової організаційної структури потягнуло за собою приведення штатного розпису працівників Відокремленого підрозділу «Вінницяелектротехнологія» у відповідність до неї, попередження працівників про можливе вивільнення у звязку з зміною в організації виробництва і праці та переведення персоналу на нові посади або скорочення з посад. Посаду заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва, яку займав позивач по справі було скорочено в звязку зі змінами в організації виробництва і праці. 15.12.2016 року [PERSON] було надано повідомлення про майбутнє звільнення з займаної посади, з яким позивач ознайомився, виклавши свої зауваження щодо не ознайомлення його з додатками до Наказу ВЕТ № 191 від 01.12.2016 року та відсутності пропозицій щодо працевлаштування. У період з 15.12.2016 року по 22.02.2017 року, у відокремленому підрозділі були відсутні посади за відповідною професією чи спеціальністю [PERSON] У вказаний період у підрозділі були вакантні посади штампувальник третього розряду, ливарник пластмас третього розряду, слюсар з ремонту технологічних установок пятого розряду. Отже відокремлений підрозділ не мав змоги запропонувати позивачеві іншу роботу на тому ж самому підприємстві, пропонувати вище перелічені посади позивачу було недоречно, так як вони абсолютно не відповідали професії чи спеціальності [PERSON] Разом з тим, 28.12.2016 року Відокремлений підрозділ «Вінницяелектротехнологія» звернувся до вищестоящої організації ДП НЕК «Укренерго» з проханням повідомити про можливість працевлаштування та наявні вакансії у ДП НЕК «Укренерго» та підпорядкованих йому відокремлених підрозділів з метою працевлаштування працівників ВЕТ посади яких скорочуються та яких немає можливості працевлаштувати на підприємстві, звідки працівники вивільняються. 07.02.2017 року ДП НЕК «Укренерго» надано інформацію на запит ВЕТ про наявність вакансій в ДП НЕК «Укренерго» та відокремлених підрозділах. Зокрема в даний перелік увійшли вакантні посади відокремленого підрозділу Південно Західна електроенергетична система ДП НЕК «Укренерго», а саме начальника відділу по роботі з персоналом та начальника відділу логістики ТМЦ, на яких виявив бажання працювати позивач по справі. Згідно вказівки директора з управління персоналом і адміністративного забезпечення ДП НЕК «Укренерго» [PERSON] відповідачем було поінформовано відділ кадрів і соціальних питань Управління по роботі з персоналом ДП НЕК «Укренерго» про бажання позивача бути призначеним чи переведеним на вищевказані (одну з двох) посад. 09.02.2017 року директор з управління персоналом і адміністративного забезпечення ДП НЕК «Укренерго» [PERSON] листом № 07-1/07-1-1/1477, запропонувала відокремленому підрозділу ПЗЕС розглянути кандидатуру позивача для призначення на посади начальника відділу по роботі з персоналом, начальника відділу логістики ТМЦ. 22.02.2017 року, комісією ПЗЕС було проведено співбесіду з [PERSON] для розгляду його кандидатури на обрані ним посади. За результатами співбесіди комісія дійшла висновку, що [PERSON] не відповідає вимогам до посади начальника відділу логістики ТМЦ в звязку з відсутністю у нього необхідних знань та практичних навичок. Стосовно посади начальника відділу по роботі з персоналом, то позивач не міг бути призначений на дану посаду з підстав відсутності освіти відповідного напряму і стажу кадрової роботи та роботи з організації праці, а отже невідповідності кваліфікаційним вимогам до даної посади. Позивачу 08.02.2017 року було надано повний перелік вакантних посад у ДП НЕК «Укренерго», загалом, який також включав вакантні посади ВЕТ (штампувальник третього розряду, ливарник пластмас третього розряду, слюсар з ремонту технологічних установок пятого розряду), однак позивач ознайомившись з вказаним переліком виявив бажання бути призначеним в інший відокремлений структурний підрозділ ДП НЕК «Укренерго» а саме ПЗЕС, будь яких бажань бути призначеним на інші вакантні посади позивач не виявив, однак не призначення позивача на обрані ним зі списку посади через його невідповідність кваліфікаційним вимогам не має своїм наслідком залишення позивача на роботі, оскільки його посада скорочувалась. Окрім наведеного твердження позивача про відсутність згоди профспілкової організації на його звільнення не відповідає дійсності, оскільки 23.01.2017 року профспілковий орган листом за № 18а надав згоду на звільнення позивача. Враховуючи всі наведені вище обставини представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову за його необґрунтованістю. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, приходить до наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами трудового законодавства стосовно підстав і порядку припинення трудових відносин. 17.11.2014 року [PERSON] згідно Наказу № 145к «По особовому складу» прийнятий на посаду заступника директора з закупівель, капітального будівництва, соціальних та загальних питань відокремленого підрозділу «Вінницяелектротехнологія» Державного підприємства Національна енергетична компанія «Укренерго». (а.с. 40). З 27.07.2015 року [PERSON], згідно Наказу № 106к від 27.07.2015 року «Про переведення в звязку з змінами в штатному розкладі» переведений на посаду заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва відокремленого підрозділу «Вінницяелектротехнологія» Державного підприємства Національна енергетична компанія «Укренерго». (а.с. 41). Відповідно до Положення про відокремлений підрозділ «Вінницяелектротехнологія» Державного підприємства Національна енергетична компанія «Укренерго» організаційна структура, штатний розпис та фонд оплати праці підрозділу затверджується ДП НЕК «Укренерго» (зокрема але не обмежуючись абзац 10 п. 6.2., розділу 6 в редакції від 20.07.2016 року. ВЕТ є відокремленим підрозділом ДП НЕК «Укренерго» без статусу юридичної особи та діє від імені ДП НЕК «Укренерго» згідно з чинним законодавством …. (п. 3.1. Положення); У своїй діяльності ВЕТ підпорядковується безпосередньо ДП НЕК «Укренерго»… (п. 3.2. Положення). (а.с. 126 141). 01.12.2016 року т.в.о. директора ДП НЕК «Укренерго» [PERSON] затверджено нову організаційну структуру відокремленого підрозділу «Вінницяелектротехнологія», зі змісту якої вбачається, що нова організаційна структура не включає в себе посаду заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва, яку займав позивач по справі [PERSON] (а.с.42). Відповідно до наказу в.о. директора відокремленого підрозділу "Віннницяелектротехнологія" від 01.12.2016 року №191 "Про введення в дію організаційної структури ВЕТ" з 05.12.2016 року введено в дію затверджену (наведену вище) організаційну структуру відокремленого підрозділу "Вінницяелектротехнологія" ДП НЕК "Укренерго" та зі штатного розпису було виведено цілий ряд посад, в тому числі і посада заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва. (а.с. 47 49). З наведеного слідує, що у відокремленому підрозділі «Вінницяелектротехнологія» ДП НЕК «Укренерго» мали місце зміни в організації виробництва і праці, що запроваджені з метою проведення заходів направлених на зменшення витрат та підвищення рівня організації роботи і відповідальності працівників за виконання виробничих завдань. Суд звертає увагу, що за загальними правилами лише власник чи уповноважений ним орган має право визначати чисельність, штат і структуру підприємства чи відокремленого підрозділу, а суд зобовязаний перевірити лише чи справді мало місце скорочення чисельності та штату працівників, однак не має право обговорювати питання доцільності проведення такого скорочення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розірвання трудового договору з даних підстав має проводитися з дотриманням передбаченого ст. 492 КЗпП України порядку вивільнення працівників. Відповідно до ст. 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З аналізу наведеного слідує, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу запропонувати вивільнюваному працівнику роботу яку він може виконувати за відповідною професією чи спеціальністю. З наведеного слідує, що обовязок роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обовязку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник не може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, практичних навичок, тощо, а не будь яку роботу яка наявна на підприємстві. Таким чином власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто роботодавець зобовязаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 09.08.2017 року у справі № 6-1264цс17, яка в силу Закону є обовязковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. У цьому звязку судом встановлено, що 15.12.2016 року [PERSON] було повідомлено про майбутнє вивільнення. При цьому суд звертає увагу, що в даному повідомлені зазначено попередню посаду позивача, що є технічною опискою, оскільки станом на цю дату посади з такою назвою по відокремленому підрозділу не існувало. Разом з тим, суд відмічає, що невідповідність в найменуванні займаної позивачем посаді не свідчить про порушення відповідачем встановленого порядку попередження працівників про майбутнє вивільнення, оскільки зі змісту вказаного повідомлення вбачається, що позивача повідомляли про можливе майбутнє звільнення з займаної ним станом на 15.12.2016 року посади, яка станом на цю дату називалась заступник директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва. Позивач ознайомився з вказаним повідомленням, про що поставив свій підпис. (а.с. 22). Враховуючи викладене відповідачем виконано вимоги закону в частині повідомлення позивача про майбутнє вивільнення за два місяці перед звільненням, оскільки, звільнення проведено 22.02.2017 року. За змістом норм ст.ст. 40, 492 КЗпП України працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією, спеціальністю чи кваліфікацією і лише за відсутності такої - інша наявна робота. Щодо пропозицій позивачу роботи за відповідною професією, спеціальністю чи кваліфікацією, судом встановлено, що позивач по справі згідно диплому серії ТВ 812538 від 30.06.1990 року має спеціальність «Електропостачання промислових підприємств, міст та сільського господарства», (а.с. 143), а тому позивач не міг виконувати роботу у відокремленому підрозділі ДП НЕК «Укренерго» «Вінницяелектротехнологія» на вакантних на той час посадах штампувальника третього розряду, ливарника пластмас третього розряду, слюсаря з ремонту технологічних установок пятого розряду, тобто він не міг виконувати роботу на вказаних посадах (попри наявність вакансій), оскільки такі роботи не відповідають його спеціальності та професії а тому така робота в розумінні закону не могла бути йому запропонована. Наявність інших вакантних посад у відокремленому підрозділі ДП НЕК «Укренерго», які б відповідали професії, спеціальності чи кваліфікації позивача судом не встановлено, твердження позивача в цій частині зводяться до загальних засад про необхідність пропозиції та не підкріплюються конкретними вказівками на посаду, яка відповідає його освіті, професії, спеціальності чи кваліфікації, на яку він погоджувався та яка не була запропонована відповідачем у справі (відповідних доказів з цього приводу суду не представлено). При цьому судом встановлено і цього не заперечує позивач, що останній 08.02.2017 року був ознайомлений з інформацією про наявність вакантних посад по відокремлених підрозділах Державного підприємства НЕК «Укренерго», в тому числі і по підрозділі де працював позивач. Разом з тим [PERSON] ознайомившись з переліком запропонованих посад виявив бажання зайняти посаду чи начальника відділу логістики ТМЦ чи начальника відділу по роботі з персоналом у відокремленому підрозділі «Південно - Західна електроенергетична система» Державного підприємства НЕК «Укренерго», щодо іншої роботи своєї позиції не висловив. Твердження позивача, що висловлене в судовому засіданні, з приводу того, що висловивши бажання зайняти посаду чи начальника відділу логістики ТМЦ чи начальника відділу по роботі з персоналом у відокремленому підрозділі «Південно - Західна електроенергетична система» Державного підприємства НЕК «Укренерго», за результатами ознайомлення з листом «Про надання вакансій» від 01.02.2017 року № 07-1/07-1-1/1116, не свідчило про відмову від інших вакантних посад, які мали місце як у відокремленому підрозділі де працював позивач так і в інших структурних підрозділах ДП НЕК «Укренерго» не приймаються судом до уваги з наступних підстав. Як слідує з службової записки від 08.02.2017 року, що підготовлена власне позивачем (а.с. 24), позивач ознайомившись з наявними вакансіями зазначив: «надаю згоду на призначення чи переведення мене на одну із запропонованих вакантних посад, а саме начальник відділу по роботі з персоналом відокремленого підрозділу ПЗЕС ДП НЕК «Укренерго та начальник відділу логістики ТМЦ відокремленого підрозділу ПЗЕС ДП НЕК «Укренерго». З наведеного слідує, що позивач надав згоду на призначення чи переведення на роботу виключно на цих посадах, оскільки не зазначив інших посад чи робіт на які він погоджується та може працювати згідно його професії, спеціальності чи кваліфікації. Разом з тим, за повідомленням відокремленого підрозділу «Південно - Західна електроенергетична системи» Державного підприємства НЕК «Укренерго» після проведення співбесіди комісія прийшла до висновку, що позивач не відповідає вимогам до цієї посади в звязку з відсутністю у нього необхідних знань та навичок, а також невідповідність кваліфікаційним вимогам начальника відділу по роботі з персоналом. (а.с. 51, 159 160). Позивач, претендуючи на вказані посади, не довів, що ці посади є посадами за йогопрофесією чи спеціальністю або він може виконувати цю роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації досвіду тощо. Вирішення питання щодо зайняття цих посад виходить за межі передбаченого ст. 492 КЗпП України обовязку роботодавця щодо працевлаштування працівника і стосується права останнього на добір кадрів. Позивачем не вірно тлумачиться зміст положень вказаної норми. Щодо відсутності пропозицій по інших посадах чи роботах, то судом не встановлено, що позивач висловлював свою позицію по інших роботах (наявність вакансій по яким був ознайомлений), яківін може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, спеціальності, досвіду тощо. Відсутність письмової форми оформлення пропозиції не свідчить, що позивач був позбавлений права погодитись на переведення на іншу роботу, яку він зможе виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації досвіду тощо, оскільки з усім наявним переліком вакансій позивач був ознайомлений, що ним не заперечується, а отже в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Таким чином з урахування сукупності наданих доказів судом не встановлено порушення роботодавцем положень ст.492 КЗпП України. Щодо дати повідомлення наявності вакантних посад, на що вказує позивач, то суд зауважує, що оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець зобовязаний запропонувати всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. А тому враховуючи дату надходження інформації та дати утворення вакантних посад суд приходить до висновку про відсутність порушення вказаної норми закону. В цій частині суд також враховує, що в період з дати повідомлення про можливе майбутнє вивільнення (15.12.2016 року) по день звільнення (22.02.2017 року), позивач в період з 10.01.2017 року по 23.01.2017 року перебував у відпустці, під час якої захворів та з 16.01.2017 року по 27.01.2017 року перебував на лікарняному, вийшовши після лікарняного на роботу 30.01.2017 року, з цього ж числа знову пішов у відпустку по 06.02.2017 року включно, а з 15.02.2017 року по 21.02.2017 року (останній день перед звільненням) знову перебував на лікарняному. (а.с. 74 77). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про добросовісне виконання відповідачем обовязку повідомити позивача про наявні по підприємству вакансії, оскільки вручення 08.02.2017 року роботодавцем позивачу відповідного переліку вакантних посад, як по підприємству де працював позивач так і по іншим структурним підрозділам ДП НЕК «Укренерго» було здійснено у один з небагатьох днів в період з 15.12.2016 року по 22.02.2017 року в які позивач працював. Не ґрунтуються на фактичних обставинах справи твердження позивача [PERSON] з приводу того, що відповідним профспілковим органом не надавалась згода на його вивільнення в порядку скорочення, оскільки як вбачається з матеріалів справи 23.01.2017 року профспілковим комітетом відокремленого підрозділу "Вінницяелектротехнологія" ДП НЕК "Укренерго" надано згоду на звільнення [PERSON], про що свідчить повідомлення від 23.01.2017 року №18а, а також копія відповідного протоколу профкому від 23.01.2017 року № 52 - 2 (а.с.56, 165). Наведення в повідомленні профкому імені працівника як [PERSON] є технічною опискою, що не впливає на суть вирішеного профкомом питання, та не наводить суд на висновок, що на засіданні профкому розглядалось питання про вивільнення іншого працівника ніж позивач по справі, в повідомленні описано ідентифікуючі відомості позивача, з яких можна зробити однозначний висновок що на засіданні профкому вирішувалось питання про погодження звільнення саме позивача який станом на час розгляду вказаного питання займав посаду заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва. Окрім наведеного, зі змісту протоколу профкому про надання згоди на вивільнення вбачається, що вирішувалось питання саме стосовно [PERSON] З матеріалів справи також вбачається, що питання надання згоди (погодження) на звільнення позивача по справі на засідання профкому виносилось неодноразово, а саме 26.12.2016 року, 20.01.2017 року, однак в ці дні обговорюване питання не могло бути розглянуто у звязку з неявкою позивача на засідання. Внаслідок відсутності позивача по справі на третьому засіданні профкому, що відбулось 23.01.2017 року, рішення про погодження звільнення було прийнято у його відсутність на підставі ч. 3 ст. 43 КЗпП України. Твердження позивача про фальсифікації протоколів профкому не підтверджені жодними доказами, носять характер припущення заснованого на власному переконанні позивача, тому не приймаються судом до уваги. 22.02.2017 року відповідно до наказу № 39к [PERSON] звільнено з посади заступника директора із забезпечення діяльності та капітального будівництва у звязку з скороченням штату працівників на підставі п. 1ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та матеріальної допомоги на оздоровлення. (а.с 73). За наведеного суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що звільнення [PERSON] є незаконним, в діях відповідача порушень законодавства про працю, яке могло б бути визнаним судом істотним, та таким що обумовлює відновлення порушеного права позивача судом не встановлено, а тому у задоволенні позовної вимоги про поновлення позивача на роботі слід відмовити. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у своїй правовій позиції, що висловлена в постанові від 01.07.2015 року (справа №6-491цс15), яка за змістом ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи, що у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі позивачу відмовлено, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню, адже є похідною вимогою від вимоги про поновлення на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed