Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

23.05.2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 20000 грн. за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що між ним та відповідачем 04.06.2009 року було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав кошти в сумі 20000 грн., які відповідач не повернув. На підтвердження цих обставин позивач надав копію розписки до позову, а також докази того, що [PERSON] двічі направляв на адресу [PERSON] письмові вимоги про повернення боргу. Ухвалою суду від 05.07.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з викликом сторін, сторонам запропоновано надати відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення. 27.07.2018 року від [PERSON] через канцелярію суду надійшло заперечення проти позову, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову повністю, з наступних підстав. Як стверджує відповідач, грошові кошти він не отримував, оскільки вони були зараховані на рахунок юридичної особи. Зокрема, [PERSON] зазначив, що на той момент виникла необхідність у наданні безвідсоткової цільової допомоги фірмі ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ", у зв?язку із затримкою надходження коштів від замовників та необхідністю розрахунків із контрагентами. За домовленістю із [PERSON], останній і надав кошти підприємству. Також, [PERSON] зазначає, що ним була складена розписка з метою підтвердження його згоди як директора ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ" на оформлення договору займу. Зазначена розписка була підставою для належного оформлення бухгалтерської документації, а саме для оформлення договору позики, отримання на його підставі готівки від фізичної особи. Відповідач також просить суд звернути увагу на той факт, що розписка не містить обов'язкових реквізитів, а саме: паспортних даних кредитора та позичальника; однозначного твердження про отримання грошей; підтвердження її власноручного написання. Крім того, [PERSON] наполягає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки у розписці йдеться, що строк повернення коштів, пов?язаний із отриманням коштів від іншого боржника, зокрема вказано: "обязуюсь вернуть сразу после поступления оплаты от нашего должника ОАО "ДМКД" в полном объеме" (мовою оригіналу). Як стверджує відповідач, вказаний контрагент погасив заборгованість 02.09.2011 року, а тому кінцевим строком пред'явлення вимоги, з урахуванням положення ст. 257 ЦК України, є 02.09.2014 року. На думку відповідача, про обставини отримання коштів від контрагента [PERSON] був обізнаний, оскільки на той час був членом сім?ї відповідача та виконував певні доручення, пов?язані із діяльністю ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ". Також, [PERSON] стверджує, що насправді договір позики між ним особисто, а також із ТОВ ВНВФ "ЗЕЛТ" та [PERSON] не укладався, а готівкові кошти в сумі 20000 грн. на підприємство не надходили. Із посиланням на постанову Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63 цс 13, відповідач вважає, що надана розписка взагалі не підтверджує факт укладення договору позики. Позивач скористався своїм процесуальним правом та надав через канцелярію суду 03.08.2018 відповідь на відзив. В якості спростування доводів відповідача, що надана розписка не підтверджує факт укладення договору позики, позивач посилався на судову практику, зокрема: постанову ВСУ від 13.12.2017 у справі № 309/3458/14-ц, ухвалу ВССУ від 21.12.2016 у справі 444/2909/15-ц. З цих підстав позивач вважає, що зі змісту наданої розписки вбачається, що [PERSON] 04.06.2009 року взяв на себе зобов?язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як визначено ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що гроші від позивача відповідач фактично не отримував, а написав розписку відповідач лише для фінансових зобов*язань підприємства. При цьому, в судовому засіданні відповідач не оспорював факт написання розписки, оригінал якої наданий для суду для огляду та свій підпис на ній. Відповідач також надав суду додаткові докази, зокрема довідку про рух коштів на банківському рахунку ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ", платіжну відомості, виписку з особового рахунку на підтвердження пропуску строку позовної давності. За результатами дослідження матеріалів справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши пояснення учасників справи судом встановлено наступне. Судом встановлено, що надана до суду позивачем розписка складена російською мовою та має наступний зміст: "Я, [PERSON] занял у [PERSON] деньги в сумме 20 (двадцать) тыс. грн. для целевого использования - оплаты через р/сч Фирмы "ЗЭЛТ" задолженности за выполненные работы ООО "ЗЄЛТ". Обязуюсь вернуть сразу после поступления оплаты от нашего должника ОАО "ДМКД" в полном объеме. 04.06.2009 [PERSON]." (а.с. 5). Оригінал розписки оглянуто в судовому засіданні. Згідно додатку до позову, у 2018 році [PERSON] направив на адресу [PERSON] дві вимоги про повернення боргу, датовані 06.04.2018 року та 02.05.2018 року, які вручені 06.04.2018 року та 07.05.2018 року відповідно (а.с. 6-10). В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що вимоги [PERSON] про повернення боргу [PERSON] не виконав. Під час розгляду справи відповідачем також надані докази в обгрунутвання свого клопотання та заперечень: довідку про рух грошових коштів по поточному банківському рахунку ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ" (а.с. 57 - 64), копію платіжної відомості (а.с. 55), копію виписки з особового рахунку ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ" за 02.09., 05.09.2011 року (а.с. 56). Надаючи оцінку дослідженим доказам та обґрунтуванням сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Оцінюючи формулювання розписки, яка надана до суду приходжу до висновку, що особа, яка її склала, дійсно отримала від іншої особи грошові кошти з метою використання їх у підприємницькій діяльності та зобов?язувалась повернути після надходження коштів від іншого боржника. Оскільки [PERSON] не оспорює, що саме він склав надану [PERSON] розписку, то суд приходить до висновку, що в даних правовідносинах позикодавцем є [PERSON], а позичальником - [PERSON] Строк повернення коштів сторони обумовили настанням певної події - повернення боргу іншим контрагентом ПАТ "ДМКД". З урахуванням наведеного, суд вважає доводи відповідача в тій частині, що сама по собі розписка за відсутності договору позики не є підтвердженням отримання грошей - неспроможними. Разом з тим суд вважає непослідовною позицію відповідача, який у своїх письмових запереченнях одночасно повідомляє про взаємовиключні обставини. Так, відповідач стверджує, що ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ", директором якого він був на той час та залишається дотепер, потребувало коштів для проведення розрахунків, у зв?язку з чим було обговорено можливість надання [PERSON] безвідсоткової цільової допомоги підприємству. У подальшому було надано розписку, яка, як стверджує відповідач, слугувала підставою для оформлення бухгалтерських документів, пов?язаних із займом. В той же час відповідач наполягає, що грошові кошти, обумовлені розпискою, він не отримував, однак просить застосувати строк позовної давності як підставу для відмови у позові. Суд не погоджується із твердженнями відповідача, що надана розписка є підтвердженням згоди директора ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ" на оформлення договору займу, оскільки вона за своїм змістом взагалі не містить таких формулювань. Крім того, відповідачем не обґрунтовано необхідність надання директором такої письмової згоди із посиланням на статут підприємства. Суд також не погоджується, що надана розписка не містить певних реквізитів, зокрема: паспортних даних кредитора та позичальника; однозначного твердження про отримання грошей; підтвердження її власноручного написання. Обов'язковість наведених елементів не передбачена законодавством. А тому, дані заперечення відповідача судом вважаються безпідставними та необґрунтованими. Водночас, суд погоджується, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права із порушенням строку позовної давності, враховуючи наступне. Статтею ст. 526 ЦК України, серед іншого визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до абз.2 ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ч.2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст. 252 ЦК України). Згідно визначення ч.1 ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Як вже встановлено судом, строк повернення коштів сторони обумовили настанням певної події - повернення боргу іншим контрагентом ПАТ "ДМКД". Згідно наданої до суду копії виписки із особового рахунку за 02.09., 05.09.2011 року (а.с. 56) вбачається, що на рахунок ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ" від ПАТ "Дніпровський меткомбінат" було перераховано 574952 грн. (а.с. 56). За відсутності інших доказів суд вважає, що саме із цим моментом пов?язана умова повернення боргу. Суд також враховує співмірність суми позики із сумою коштів, які надійшли на рахунок ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ", що дозволяло повністю повернути борг за розпискою. Суд вважає, що запропонована позичальником ([PERSON]) умова повернення боргу, із якою погодився позикодавець ([PERSON]), покладала на останнього обов?язок проявляти інтерес, коли саме ТОВ ВНВ ФІРМА "ЗЕЛТ" отримає кошти від своїх контрагентів. Проте, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON], надавши позику 04.06.2009 року, проявив інтерес до повернення боргу лише 06.04.2018 року, тобто майже через 9 років після займу. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України одними із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу мала бути пред?явлена, починаючи з 03.09.2011 року до 03.09.2014 року. З урахуванням моменту передачі грошей позичальник мав понад 5 років для вирішення питання повернення займу, однак своїм правом не скористався. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір не підлягає розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed