Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

10 січня 2014 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду міста Дніпропетровська з позовною заявою, в якій, з врахуванням останніх уточнень, просить визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], скасувавши його реєстрацію за вказаною адресою. Позивач зазначає, що вона, відповідно до Договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 14.11.2011 року укладеного між нею та КВ ЖРЕП Самарського району м. Дніпропетровська на підставі Ордеру № 765567 серії И-34, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом № 2 від 23.05.1994 року вселилася в квартиру за адресою: [ADDRESS]. Наприкінці 2011 року позивач надала дозвіл на проживання та реєстрацію у спірній квартирі її брату - [PERSON] та його дружині [PERSON] З початку 2012 року, вона знялася з реєстрації зі спірної квартири та зареєструвалася у квартирі своєї матері - [PERSON], за адресою: [ADDRESS] куди тимчасово переїхала. На сьогоднішній день, позивач вважає, що відповідач не виконує домовленостей, які вони узгодили, а саме з приводу того, що коли [PERSON] та [PERSON] закінчать ремонт у квартирі за адресою: [ADDRESS], то вони мусять переїхати до даної квартири і звільнять її квартиру, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом (а.с.78-83). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, визнавши за [PERSON] право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], скасувавши його реєстрацію за вказаною адресою. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, оскільки позивач з квартири за адресою: [ADDRESS] знялась з реєстрації за власним бажанням та зареєструвалась за іншою адресою, а він з кінця 2011 року по сьогоднішній день зареєстрований у даній квартирі, сплачує всі комунальні послуги і на теперішній час там проживає. Представник третьої особи - Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради заперечував проти позовних вимог, оскільки позивач із спірної квартири знялась з реєстрації добровільно, вибувши фактично на інше місце проживання, де на теперішній час і проживає. Представник третьої особи - територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що на підставі Договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 14.11.2011 року укладеного між [PERSON], відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с. 15) та КВ ЖРЕП Самарського району м. Дніпропетровська на підставі Ордеру № 765567 серії И-34, виданого Дніпропетровським Домобудівним комбінатом №2 від 23.05.1994 року наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] - є позивач (а.с. 7-8). Згідно довідки від 11 лютого 2014 року за № 534, виданої КП "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ, відносно жилого приміщення за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] за даною адресою з 1.12.2011 року зареєстрований. Сестра - позивач [PERSON] за даною адресою знята з реєстрації 10.01.2012 р., племінник - [PERSON] знятий з реєстрації за даною адресою 20.01.2012 р. (а.с. 44). Також, данні обставини підтверджуються довідкою від 20.01.2014 за № 236 з місця проживання про склад сім'ї виданою КП "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ на ім'я [PERSON], де зазначено, що він постійно проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], особистий рахунок відкритий на ім'я [PERSON] та на теперішній час у даному приміщенні зареєстрований 1 член сім'ї. (а.с. 60). Згідно довідки від 11 лютого 2014 року за № 533, виданої КП "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ, відносно жилого приміщення за адресою: [ADDRESS], за даною адресою зареєстрована - [PERSON], донька - [PERSON] (позивач у справі) з 10.01.2012 р., внук - [PERSON] зареєстрований за даною адресою 20.01.2012 р., син - [PERSON] за даною адресою 01.12.2011 року знятий з реєстрації. (а.с. 43). Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Позивач посилається на те, що вона тимчасово була відсутня та тимчасово знялась з реєстрації з найманої нею спірній квартирі. Однак матеріалами справи не підтверджується данні обставини, відсутні відомості, щодо тимчасового зняття з реєстрації, а твердження позивача про те, що відповідно до Договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 14.11.2011 року за нею продовжує існувати право користування спірним житловим приміщенням - є безпідставними, оскільки після її зняття з реєстрації за даною адресою за власним бажанням з зазначенням адреси свого вибуття, Договір від 14.11.2011 року, яким надавалось їй право користуванням спірним житлом, в розумінні ч. 2 ст. 107 ЖК України, вважається розірваним так як підстави для подальшого виконання його умов відпали з моменту нового місяця реєстрації проживання позивача та фактичної його зміни на адресу: [ADDRESS]. При цьому, право користування на спірну квартиру, в силу ст. 65 ЖК України, набув відповідач (її брат [PERSON]), який є членом сім'ї позивача і зареєструвався за згодою позивачки після її вибуття зі спірної квартири та став фактично виконувати умови договору найму цього житлового приміщення, сплачуючи всі комунальні послуги, про що свідчать копії квитанцій (а.с.61-63). Факт добровільного зняття позивачки з реєстрації у спірній квартирі та вибуття її на постійне місце проживання за іншою адресою, підтверджено показами свідка - її матері [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що між її дітьми відбулася родинна угода про те, що її донька (позивач у справі) переходить проживати постійно до неї за адресою: [ADDRESS], а відповідач (її син) залишається проживати за адресою [ADDRESS]. Ці обставини також узгоджуються і з показами інших свідків, сина позивачки [PERSON] та колишньої дружини відповідача - [PERSON] Натомість суд відноситься критично до показів свідків [PERSON] та [PERSON], які стверджували про те, що вони були свідками фактичного проживання позивачки за адресою [ADDRESS], оскільки кожен з них був лише свідком перебування позивачки у спірній квартирі виключно в певний день та час при цьому за запрошенням представника позивача, а факт того, що у цій квартирі знаходяться виключно речі останньої, вони підтвердити не змогли, а тому суд не приймає в якості доказів акти про не проживання відповідача за вказаною адресою та безпідставними вважає доводи представника позивача про те, що остання фактично не вибувала на інше місце проживання. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 71, 107 ЖК України, але суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України, на що звертається увага у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2. При цьому, жодної із вказаної позивачем підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням - не існує. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Дана норма розповсюджується на правовідносини, щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Доводи позивача про те, що відповідач понад шість місяців не проживає у спірній квартирі у зв'язку з чим він втратив право користування нею - є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки вони не підтверджені жодним доказом в розумінні ст.ст. 59-61 ЦПК України, а з матеріалів справи вбачається, що договір оренди, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] 04.12.2013 року надає орендарю лише право користування жилим приміщенням на певний строк і не дає підстав вважати, що відповідач вибув зі спірної квартири на інше постійне місце проживання, як це передбачено ст.107 ЖК України. Крім того, ці твердження позивача спростовуються доказами сплати відповідачем всіх комунальних послуг за особовим рахунком [NUMBER], який був відкритий на ім'я [PERSON], а копії цих квитанцій були надані відповідачем до матеріалів справи (а.с.61-64). При вирішенні позовних вимог про зняття відповідача [PERSON] з реєстрації у квартирі за адресою [ADDRESS], суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на те, що таких підстав не існує, дані вимоги також не підлягають задоволенню. Судом роз'яснювались представникам сторін положення ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При таких обставинах, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони безпідставні, не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: dismissed