Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно - страхова компанія» про виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП та пені за прострочення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2014 року на Ген. Ватутіна в м. Одеса, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Форд", державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], власником якого є позивач, та автомобіля марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Дорожньо - транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON], що підтверджується постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року в адміністративній справі № 521/177/15-п. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON], який керував автомобілем марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER], на момент настання ДТП була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно - страхова компанія» на підставі полісу №АІ/1557249. В позовній заяві, позивач вказує, що в зв'язку з тим, що цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER], застрахована у відповідача, 03.02.2015 року звернувся до нього з заявою про виплату страхового відшкодування. Позивач посилається на ту обставину, що відповідачем було прийнято рішення про виплату йому страхового відшкодування у розмірі 22648,50 грн., про що повідомлено листом від 29.05.2015 року Вих. № 4840. Проте, не зважаючи на прийняте рішення про виплату страхового відшкодування, відповідач виплату страхового відшкодування у розмірі 22648,50 грн. на користь позивача, так і не здійснив. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити. Після відкриття провадження у справі, позивачем до суду була подана заява в порядку ст. 31 ЦПК України, відповідно до якої просив суд: Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно - страхова компанія» на користь [PERSON] 22648,50 грн. суми страхового відшкодування, пеню в розмірі 6975,29 грн., 3% річних в розмірі 398,37 грн., витрати від інфляції в розмірі 1064,48 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. 10.02.2016 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 10.02.2016 року представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову в частині стягнення 22648,50 грн. суми страхового відшкодування, пені в розмірі 6975,29 грн. Проте, просив відмовити в частини позову, щодо стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 398,37 грн., витрати від інфляції в розмірі 1064,48 грн., посилаючись на те, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із відшкодуванням збитків та шкоди. Щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн., то представник відповідача зазначив наступне. Відповідно до вимог ст. 261 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "г" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Таким чином, за твердженням представника відповідача, обов'язок відповідача відшкодувати потерпілій особі моральну шкоду виникає виключно у випадку отримання такою особою шкоди її життю та здоров'ю, а у випадку нанесення лише шкоди майну моральна шкода не відшкодовується. До того ж, вказує, що позивачем в порушення ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів, що підтверджують факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, з яких підстав позивач виходив заявляючи розмір майнової шкоди. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Судом встановлено, що 26.12.2014 року на Ген. Ватутіна в м. Одеса, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Форд", державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], власником якого є позивач, та автомобіля марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень. Дорожньо - транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON], що підтверджується постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2015 року в адміністративній справі № 521/177/15-п. Як встановлено судом, в зв'язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія [PERSON], який керував автомобілем марки "Вольво", державний реєстраційний номер [NUMBER], на момент настання ДТП була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно - страхова компанія» на підставі полісу №АІ/1557249, то позивач 03.02.2015 року звернувся до нього з заявою про виплату страхового відшкодування. Пунктом 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що заява позивача про виплату страхового відшкодування була зареєстрована відповідачем 09.02.2015 року (а.с. 6) та відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснити виплату відповідач мав не пізніше 11.05.2015 року. З матеріалів справи вбачається та підтверджується представником відповідача, що відповідачем було прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 22648,50 грн., про що повідомлено листом від 29.05.2015 року Вих. № 4840 (а.с.9), однак на час розгляду справи, визначена відповідачем сума так і не сплачена позивачу. Отже, факт наявності не виплати позивачу суми страхового відшкодування відповідачем належним чином доведений, документально підтверджений і підтверджений представником відповідача, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими. Щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних, інфляційних втрат передбачених ст. 625 ЦК України, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом, відповідач мав не пізніше 11.05.2015 року здійснити позивачу страхову виплату, а враховуючи те, що позивачем було 14.12.2015 року подано заяву в порядку ст. 31 ЦПК України, то судом було проаналізовано здійснений позивачем розрахунок пені, та встановлено, що він є арифметично вірний, виходячи з наступного. Пунктом 36.5 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня. Позивачем, пеня розраховувалась за період з 12.05.2015 року - 11.12.2015 року, визначено, що до стягнення підлягає 6975,29 грн.. З розміром пені погоджується і представник відповідача, виходячи з того, що на час розгляду справи страхове відшкодування відповідачем так і не сплачено. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, то суд зазначає наступне. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року при розгляді справи № 6-113 цс 14 зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. Враховуючи викладене вище, здійсненний позивачем розрахунок розміру суми 3% річних є арифметично вірним, то до стягнення підлягає 398,37 грн. = 22648,50*3*214 дні :365:100. Також, суд вважає арифметично вірний розрахунок позивача інфляційних втрат, в зв'язку з чим до стягнення підлягає 1064,48 грн., виходячи з наступного. При проведенні розрахунків позивачем було враховано рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ". Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується. З урахуванням зазначених роз'яснень, правомірним є нарахування суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів згідно зобов'язань становить 1064,48 грн. = (100,4 (індекс інфляції липень):100)*22648,50 грн. = 22739,09 грн. - 22648,50 грн. = 90,59 грн. + (102,3 (індекс інфляції вересень):100)*22648,50 грн. = 23169,42 грн. - 22648,50 грн. = 520,92 грн. + (102,0 (індекс інфляції листопад):100)* 22648,50 грн. = 23101,47 грн. - 22648,50 грн. = 452,97 грн. Разом з цим, індекс інфляції жовтні 2015 року склав 98,7 (тобто мала місце дефляція), а тому позивачем обґрунтовано не було застосовано індекс за жовтень місяць. У зв'язку з викладеним вище, судом не приймається до уваги та критично оцінюється позиція представника відповідача, щодо відносин з виплати страхового відшкодування не застосовуються положення ст. 625 ЦК України. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн., то суд зазначає наступне. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, в порушення зазначених вище положень статей, позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, в зв'язку з порушенням відповідачем строків такої виплати. На підставі вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Враховую викладене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial