Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

У грудні 2019 року заявник [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] на строк 6 місяців, встановивши наступні заходи та покласти на нього такі обов`язки: заборонити [PERSON] перебувати в місці постійного проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче ніж 500 метрів до будинку [ADDRESS] . Вимоги заяви обґрунтовані тим, що 01.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Заявник має та виховує двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 20.06.2019 року [PERSON] вчинив сварку в квартирі, виїхав з квартири. З липня 2019 року [PERSON] почав висувати вимоги продати квартиру [ADDRESS] , на що [PERSON] не погодилась, оскільки куплена вона за її кошти, при цьому, це єдине житло заявника та її дітей. 08.08.2019 року [PERSON] надіслав заявнику на мобільний телефон текстове повідомлення з вимогою укласти з ним договір оренди, відповідно до якого він погоджується з тим, що [PERSON] проживає в квартирі, але має йому виплачувати орендну плату в сумі 1500 доларів на місяць з передачею йому у заставу автомобіля «Audi A3». 12.08.2019 [PERSON] , знаходячись в квартирі [ADDRESS] , з метою примусити заявника продати квартиру і розділити порівну отримані від продажу кошти, розібрав частину меблів і вивіз їх в невідомому напрямку. Того ж дня приблизно між 22 та 23 годинами [PERSON] наніс заявнику удар в обличчя, завдавши легке тілесне ушкодження. У період 15-17 серпня 2019 року [PERSON] погрожував фізичною розправою та позбавленням життя щодо заявника, дітей та заявника батьків, а також знищити шляхом підпалу приватний будинок, у якому проживають батьки. У ніч з 6 на 7 вересня 2019 року [PERSON] пошкодив автомобіль «Audi A3». Надалі [PERSON] з групою невідомих осіб здійснював неправомірні дії, що виразились у пошкодженні квартири руйнуванням у ній стін, датчиків охоронної сигналізації, електричних та водопровідних комунікацій, вивозці цінних речей та одягу, у тому числі і тих, що належать дітям. Внаслідок цих дій квартира є повністю зруйнованою і непридатною для проживання в ній. Таким чином, [PERSON] систематично застосовує до [PERSON] та дітей домашнє насильство - діяння фізичного, психологічного та економічного насильства, що вчиняються за місцем проживання. Ухвалою суду від 24.12.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання. Заявник та представник в судовому засіданні заяву підтримали, підтвердили обставини викладені у ній та просили суд заяву задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, оскільки викладене в заяві не відповідає фактичним обставинам, дій, зазначених в заяві він не вчиняв. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.12.2017 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та [PERSON] мають у власності квартиру [ADDRESS] . Також в матеріалах справи міститься в витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого [PERSON] повідомила, що її чоловік [PERSON] наніс їй тілесні ушкодження. Відповідно до довідок Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 21.08.2019 року та 27.09.2019 року зареєстрована заява [PERSON] щодо пошкодження майна у квартирі [PERSON] 13.08.2019 року та 18.09.2019 року. Проте, суд не бере до уваги дану заяву та інформацію, викладену у витязі з єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки, іншими доказами така інформація не підтверджується. Крім того, судом було встановлено, що заявник не зверталася до Служби у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації з будь-якими заявами щодо вчинення насильства в сім`ї. Частиною 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 19 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК Україн и заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Відповідно до п.п. 3, 4, 5, 7, 14 ч.1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» , дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб , зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя). Ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Відповідно до ч. 2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частинами 3, 4 статті 26 цього Закону зазначає, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі. Однак, суду не надано жодних доказів, щодо внесення до Єдиного державного реєстру випадків насильства відомостей щодо дітей та заявника. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. Таким чином, заявником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON] психологічного та фізичного насильства щодо заявника та їх дітей, а самі лише твердження заявника про те, що [PERSON] чинить психологічне, економічне та фізичне насильство щодо сина, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. Також варто зазначити, що заборона [PERSON] перебувати у квартирі [ADDRESS] порушить його право, оскільки вказана квартира належить йому на праві спільної часткової власності разом із [PERSON] . Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed