Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

I. Виклад позицій позивача та відповідача. АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про стягнення кредитної заборгованості у сумі 36332,25 грн, посилаючись на те, що 04.11.2014 [PERSON] отримав в АТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 31000 грн. Відповідач кредитні кошти використав, але своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не виконує, в результаті чого станом на 31.08.2020 виникла заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 36332,25 грн., із яких заборгованість за тілом кредиту - 26993,66 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 9338,59 грн. 10 грудня 2020 року заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області задоволено позов Акціонерного товариства КБ "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вказаним рішенням стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК" кредитну заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.11.2014 в сумі 36332, 25 грн. та судові витрати в розмірі 2102 грн. Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.03.2021 вказане заочне рішення скасовано, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні, без виклику сторін. Клопотань від сторін про інше не надходило (а.с.141 - 142). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Від представника позивача за довіреністю №3914 - К-Н-О від 28.08.2020 Дашко В.М. (а.с.48), 22.09.2020 до суду поступили письмові заяви про розгляд справи у відсутності представника позивача в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.71) та про надсилання АТ КБ «ПРИВАТБАНК» процесуальних документів по справі в електронному вигляді (а.с.70). Представник позивача також, посилаючись на норми статі 85 ЦПК України, просив здійснити огляд та фіксування змісту розділу 2.1 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщенні на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК», шляхом здійснення відповідних дій (а.с.72). 05.01.2021 від [PERSON] до суду поступила заява про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.114). 02.02.2021 представник відповідача [PERSON] - адвокат Калінін С.К. подав до суду заяви про перегляд заочного рішення та розгляд справи у відсутності відповідача та його представника (а.с. 116 - 123, 152). 17.02.2021 від представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю Меркулової В.В. надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення (а.с.129 - 140). 01.04.2021 представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю Чепіга Д.О. подав заяву про відкладення розгляду справи (а.с.154 - 155). Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, від учасників справи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 02.03.2021 заочне рішення скасовано, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні, без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами, згідно з положеннями статті 279 ЦПК України Клопотань від сторін про інше не надходило (а.с.141 - 142). Ухвалу суду від 02.03.2021 направлено на адресу представника відповідача [PERSON] - адвоката Калініна С.К, яку він отримав 03.03.2021 (а.с. 144). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Калінін С.К. 18.03.2021 подав відзив на позовну заяву, який отримано судом 24.03.2021 (а.с. 148 - 151). У відзиві представник відповідача [PERSON] - адвокат Калінін С.В. повідомив суд, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що відповідачем повернуто Банку кредит в повному обсязі, разом з тим позивачем безпідставно з рахунку відповідача стягувались відсотки за користування кредитом, штрафи та пеня. Розрахунок заборгованості, наданий Банком, на переконання представника відповідача [PERSON] - адвоката Калініна С.К., є необґрунтованим з тих підстав, що позивачем у тіло кредиту включалися відсотки погашені за рахунок кредиту. Банк безпідставно нараховував щомісяця відповідачу відсотки, які останній не визнає та не сплачував, а Банк самостійно встановлював та списував такі щомісячні відсотки, включаючи їх у тіло кредиту. Ухвалою суду від 02.04.2021 розгляд справи відкладено (а.с.156). 09.04.2021 від представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю від 30.07.2020 [PERSON] до суду поступила відповідь на відзив (а.с. 160 -168). У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] спростовує посилання представника відповідача на відсутність заборгованості за простроченим тілом кредиту посилаючись на те, що заборгованість за тілом кредиту - це витрати клієнта за рахунок кредитного ліміту, заборгованість за простроченим тілом - це заборгованість за тілом кредиту, строк сплати якого минув, тобто це частина витраченого клієнтом кредитного ліміту, яка вже має бути погашена клієнтом на конкретну дату. Із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту у стовпчику «тіло кредиту поточне» поступово переходить до наступного стовпчика «тіло кредиту прострочене». Із цього слід зробити висновок, що відповідачем не вносились кошти вчасно та в належному розмірі, в результаті чого заборгованість за тілом кредиту стала простроченою і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача поряд із стягненням заборгованості за простроченими відсотками. При цьому представник позивача посилається на постанови ВС у справі № 365/1635/16-ц від 10.04.2019; №428/2873/17 від 28.03.2019; №755/2720/16-ц від 06.02.2018; № 666/388/16-ц від 17.04.2019. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами - немає. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. 1У. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено факт укладення 04.11.2014 угоди між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у "ПРИВАТБАНКУ", згідно якої останній отримав платіжну картку. Згідно з п.2 Статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 594, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.52 - 53). Відповідач [PERSON] письмовою заявою підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета - заява разом з запропонованими АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Умовами, Правилами та Тарифами складають між ним та банком кредитний договір (а.с.14 - 44). При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. 04.11.2014 відповідач [PERSON] заповнив і підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПРИВАТБАНКУ», погодився з Умовами та Правилами користування платіжними картами, Тарифами банку, зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 14). У Анкеті - заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.14). Як вбачається з копії Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНКУ», крім особистих даних та підпису відповідача, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана Анкета-заява не містить жодних даних щодо того, про надання якої саме банківської послуги домовились сторони, в ній не зазначено про видачу якої платіжної картки домовились сторони та який кредитний ліміт встановлюється. У вказаній заяві позичальника також не зазначена процентна ставка. До матеріалів справи позивач додав копію Анкети - заяви [PERSON] , Умови та правила надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНКУ», Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , довідку про видачу відповідачу кредитних карток в рамках Договору, копію виписки по рахунку [PERSON] (а.с.6 -44, 54 - 69). Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] (договір б/н) вбачається, що позивачем встановлено відповідачу на платіжну картку початковий кредитний ліміт в розмірі 500 грн., який неодноразово змінювався, зокрема 26.12.2018 кредитний ліміт збільшено до суми 31000 грн., 21.02.2020 зменшено до 26080 грн., а 03.03.2020 до 0 грн. (а.с.13). Згідно з довідкою банку відповідачу в рамках дії договору від 04.11.2014 надано три кредитні картки, остання картка № [NUMBER] видана 26.12.2018 - термін дії - до жовтня 2022 року (а.с.12). Із копії виписки по рахунку вбачається, що востаннє відповідач погашав заборгованість за договором 29.02.2020, сума платежу - 76,25 грн. (а.с.11,54). Погашення кредиту, сплата відсотків, винагороди, комісії здійснюється на умовах, що викладені в Заяві позичальника, в Умовах і Правилах про надання банківських послуг та Тарифах обслуговування кредитних карток «Універсальна». Відповідно до заяви позичальника від 04.11.2014 та Витягу з Тарифів обслуговування карт «Універсальна», відповідач [PERSON] зобов`язувався здійснювати погашення заборгованості в порядку, встановленому Умовами і правилами надання банківських послуг, шляхом здійснення обов`язкового мінімального щомісячного платежу (а.с.14 - 53). Згідно з Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) - 3%; обов`язковий щомісячний мінімальний платіж становить 7% від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості) (а.с.15). Відповідно до п.1.1.1.59. Умов та правил, мінімальний обов`язковий платіж це розмір боргових зобов`язань відповідача, які щомісяця повинен сплачувати відповідач протягом терміну дії карти. Цей платіж розраховується як сума Овердрафта і суми щомісячного платежу, що складається з нарахованих до сплати відсотків і частини заборгованості за Кредитом. Залежно від виду платіжної картки розмір і порядок розрахунків щомісячного Платежу зазначений в Заяві і в «Пам`ятка Клієнта/ Довідка про умови кредитування» і виражений в процентному співвідношенні до здійснених операцій з використанням платіжних карт (а.с.17/ на звороті). За приписами пункту 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг, для надання банківських послуг Банк видає Клієнту Картку, її вид визначений у Пам`ятці Клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якого Клієнт і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання Карти, зазначена в Заяві. Згідно з пунктом 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також Заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил передбачено, що клієнт банку зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. За приписами п. 2.1.1.12.6 Умов і правил надання банківських послуг погашення Кредиту - поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на Картрахунок Держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору. Відповідно до п.2.1.1.12.6 Умов і правил надання банківських послуг, за користування Кредитом та Овердрафтом Банк нараховує клієнту проценти в розмірі, встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідно до п.2.1.1.12.9 Умов і Правил, Держатель доручає Банку списувати з будь-якого рахунку Держателя, відкритого в Банку, зокрема з Картрахунку, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення Боргових зобов`язань, у тому числі Мінімальний обов`язковий платіж вказаний у Заяві Клієнта / Довідці про умови кредитування … При порушенні відповідачем строків платежів більше, ніж на 30 днів, останній, згідно з п.1.1.5.32 Умов і правил надання банківських послуг, зобов`язаний сплатити банку штраф у відповідності до встановлених тарифів з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків у комісій. При незгоді із зміною Правил та/або Тарифів, позичальник зобов`язується звернутися в Банк для розірвання договору та погасити виниклу заборгованість (п.2.1.1.5.4 Умов та правил). Згідно з п.п.2.1.1.12.10 Умов та правил надання банківських послуг, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов`язань в цілому в разі невиконання Держателем своїх Боргових та інших обов`язків за Договором. Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно з п.2.1.1.5.7 Умов та правил. У письмовій заяві від 22.09.2020 про огляд веб-сайту, представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що оригінал Умов та Правил надання банківських послуг знаходиться на веб-сторінці у мережі Інтернет на відповідному сервері та оприлюднений на сайті https://privatbank.ua/terms. Усі архівні редакції Умов та Правил надання банківських послуг залишаються оприлюдненими на сайті банку, а тому їхній зміст можливо встановити шляхом огляду їх оригіналів безпосередньо на сайті банку. Представник банку просив оглянути сайт, посилаючись на те, що це надасть суду можливість встановити ідентичність витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, який додано до позову із оригіналом Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача, та які діяли й були оприлюднені на момент укладення кредитного договору (а.с.72). За приписами ч.7 ст. 85 ЦПК України, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту. У разі необхідності для проведення такого огляду суд може залучити спеціаліста. Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини перша, друга, третя та п`ята статті 100 ЦПК України). Вказані положення діючого законодавства дають підстави для висновку, що електронні документи як докази у справі можуть бути подані стороною до суду як в оригіналі, так і в паперовій копії. Окрім цього, огляд електронного доказу (веб-сайту) сторінки за його місцезнаходженням в мережі Інтернет здійснюється лише з метою встановлення та фіксування його змісту, а також за умови, що його не можна доставити до суду. З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви додано паперову копію електронного документу «Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанк». Отже, доказ доставлений до суду, його зміст встановлено та зафіксовано, відповідно у суда відсутні підстави для витребування оригіналу цього електронного доказу, так само як і огляд такого доказу за місцезнаходженням. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, у результаті невиконання зобов`язань відповідачем [PERSON] заборгованість за кредитом станом на 31.08.2020 становить 36332,25 грн., із яких заборгованість за тілом кредиту - 26993,66 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 9338,59 грн (а.с.11, 54 - 63). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, а відповідачем в їх заперечення, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в п.42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007, в якому наголошується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись, виходячи з обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980). Право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 - 35 рішення від 07.03.2006 у справі "Донадзе проти Грузії"). Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Крім того, суд зауважує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання… У справі, що розглядається між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. До відносин за договором кредиту застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст.1054 ЦК України). Згідно з положеннями ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови договору приєднання, який розробив позивач, повинні бути зрозумілі споживачеві і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Отже, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (у даному випадку [PERSON] ) лише приєднується до тих умов, з якими він має бути належним чином ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентної ставки не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім прострочено тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на умови договору, розрахунок заборгованості та на ст.ст. 509, 526,1054 ЦК України. При цьому, матеріали справи не містять необхідної інформації у підтвердження, які саме Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНКУ», а також про те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначених в документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядком нарахування. Встановити, чи розумів відповідач, які саме відсотки будуть нараховуватися за договором кредиту, яка кредитна карта була йому видана, який строк пільгового періоду був по цій картці, з наданих представником позивача документів не представляється можливим. Отже, в даному цивільно - правовому спорі неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, регулювались самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані Анкета - заява та розрахунок заборгованості не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Наявність у справі, що розглядається Анкети - заяви, яка не містить необхідної інформації, не має правового значення, оскільки вид банківського кредиту, з огляду на його характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним споживчому кредитуванню, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов, щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можливо було б розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Наданий позивачем витяг із Умов та правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНКУ» суд не може визнати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, суд відмічає, що позивач, аргументуючи позовні вимоги з приводу Умов та правила надання банківських послуг не надав доказів, що саме надана редакція діяла на момент укладення договору. Умови та правила надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНКУ», долучені позивачем до матеріалів справи, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У позовній заяві при визначенні розміру заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] 9338,59 грн несплачених процентів за користування кредитними коштами. Разом з тим, на переконання суду, проведений позивачем розрахунок несплачених процентів за користування кредитними коштами в розмірі 9338,59, який міститься в матеріалах даної справи та не визнається [PERSON] не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.11.2014 шляхом підписання заяви-анкети, оскільки суду не надано доказів у підтвердження правової підстави для їх нарахування. Отже, у суда відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, відповідно безпідставними є позовні вимоги в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у Анкеті-заяві від 04.11.2014. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Що стосується стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 26993,66 грн. суд виходить з наступного. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 31 травня 2015 року за кредитним договором від 04.11.2014 заборгованість відсутня (а.с.6). Станом на 30.09.2019 погашено заборгованість за тілом кредиту в розмірі 162635,73 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 1098,30 грн., заборгованість по пені - 50 грн.; заборгованість за поточним тілом кредиту становить 26080 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 0 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками - 1534,13 грн.; загальна заборгованість за наданим кредитом складає 27614,13 грн. (а.с.7 - 10). Згідно наданого розрахунку станом на 30.08.2020 погашено заборгованість за тілом кредиту в сумі 1706,40 грн; заборгованість за відсотками - 76,52 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту становить - 26993,66 грн. ; заборгованість за простроченими відсотками - 9338,59 грн, загальна сума заборгованості - 36332,25 грн. (а. с. 11). Із наданої позивачем до позовної заяви виписки по карткових рахунках [PERSON] за договором без номера і дати станом на 31.08.2020 вбачається, що позивач періодично здійснював автоматичне списання нарахованих відсотків, в результаті чого збільшував заборгованість відповідача за тілом кредиту, при цьому відсотки позивачем нараховувались у непогодженому сторонами на час укладення договору розмірі, що підтверджується Анкетою - заявою від 04.11.2014, в якій відсутні умови і розмір нарахування відсотків за користування кредитними коштами (а. с. 54 - 69). Відповідно до Постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/18, доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Додані до позовної заяви розрахунки заборгованості за договором № б/н від 04.11.2014 станом на 31.05.2015, 30.09.2019, 30.08.2020 не можуть бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки ці розрахунки не є первинними документами, так як не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі - Положення). Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію. Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України). Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення). Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Долучені позивачем до позовної заяви в якості доказів виписка по карткових рахунках [PERSON] за договором без номера і дати, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (договір б/н) (а.с.13) та довідка про видані [PERSON] на підставі кредитного договору № б/н кредитні картки (а.с.12) не є належними та допустимими доказами отримання відповідачем кредитних карток, а також зміни розміру встановленого на картковий рахунок кредитного ліміту, оскільки ці довідки не містять обов`язкових реквізитів такого документу (вихідного номеру та дати; посади, прізвища та підпису посадової особи банку, яка видала ці довідки). Крім того у цих довідках відсутнє посилання на Анкету-заяву, підписану відповідачем 04.11.2014, а зазначено лише, що вони стосуються укладеного із [PERSON] договору № б/н (без зазначення дати договору), у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що ці довідки стосуються саме кредитного договору, за яким позивач просить стягнути заборгованість з відповідача. Згідно з частиною 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Висновок щодо обов`язку належного засвідчення документів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 02.10.2018 у справі №2а-15994/12/2670. Разом з тим суд дослідив виписку із рахунку [PERSON] та розрахунок заборгованості і шляхом проведення підрахунку встановив, що відповідач [PERSON] користувався кредитними коштами (знімав кошти з банкоматів, розраховувався у торгівельних мережах, витрачав на інші цілі) і таким чином отримав у позивача та використав 165110,62 грн., станом на 31.08.2020 повернув Банку 165558,95 грн., тобто на 448,33 грн. більше ніж отримав (а.с. 6 - 11, 54- 69), а враховуючи ту обставину, що сторони не досягли домовленості при підписанні Анкети - заяви про приєднання (а.с. 14) щодо розміру та порядку нарахування процентів, то нарахування і стягнення відсотків у даному випадку є безпідставним. При ухваленні рішення у даній справі суд враховує правову позицію, яка міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У означеній справі Верховний Суд, серед іншого зазначив, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон №1023-XII). Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, у суда відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів у підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження наявності кредитної заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відтак у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 (остаточне - 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Представник позивача наполягав на застосуванні судом висновків Верховного Суду, викладених в постановах у справах № 365/1635/16-ц від 10.04.2019; №428/2873/17 від 28.03.2019; №755/2720/16-ц від 06.02.2018; № 666/388/16-ц від 17.04.2019. Суд вважає ці вимоги помилковими, оскільки за своєю правовою природою висновки саме Великої Палати Верховного Суду, у даному випадку у справі №324/180/17-ц від 03.07.2019 спрямовані на забезпечення судової практики та надаються з метою забезпечення однакового застосування судами норм права. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed