Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 8657,63 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 678,78 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3698,37 грн. Позов обґрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем і була звільнена з роботи з 12.08.2013 року за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. Проте, у день звільнення з нею не було проведено розрахунку, повідомлення про розмір невиплаченого заробітку та нараховані розрахункові кошти вона не отримувала. Крім того, просить зобов'язати відповідача провести розрахунок та виплатити їй 1 % від суми заробітної плати за відпрацьовані роки у відповідності до п. 8.1.7 Колективного договору, а саме з 17.11.1975 року по 12.08.2013 року та стягнути з відповідача 1000,00 моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пославшись на обставини викладенні в позовній заяві, яку просить задоволити. Погодилась з доводами представника відповідача щодо нарахування їй компенсації за невикористані дні відпустки в серпні 2013 року та щодо правильності розрахунку заборгованості згідно поданої представником відповідача довідки про заборгованість. Щодо пропуску строку на звернення до суду з вимогою про нарахування та стягнення 1 % від суми заробітної плати за відпрацьовані роки у відповідності до п. 8.1.7 Колективного договору, вказала, що намагалась добровільно вирішити спір в цій частині з відповідачем, зверталась до різних інстанцій з метою захисту своїх трудових прав, однак це не дало позитивного результату і лише після тоді вона звернулась до суду з такою вимогою, а тому просить поновити їй такий строк. Вказує, що діями відповідача їй було заподіяно моральної шкоди, оскільки через невиплату їй на протязі року зарплатні було порушено її нормальні життєві зв'язки, вона не могла забезпечити свою сім"ю продуктами харчування, необхідним одягом, вчасно сплачувати комунальні платежі, через що змушена була позичати грошові кошти у своїх знайомих, що завдавало їй нервових потрясінь та переживань. Представник відповідача позов визначав частково. Не заперечив щодо стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірах, вказаних у позовній заяві. Вказав, що компенсація позивачці за невикористані дні відпустки була нарахована їй в останній місяць її роботи, а тому в цій частині позову просив відмовити. Що стосується розбіжностей в довідці про заборгованість з роздруківками про нарахування зарплатні, зокрема, за березень місяць 2013 року, пояснив, що в довідці про заборгованість сума зарплаті позивачки вказана без лікарняних, які виплачуються соцстрахом. В частині стягнення моральної шкоди заперечив з тих підстав, що позивачем не доведено заподіяння такої. Крім того, просив відмовити у задоволенні позову в частині нарахування та стягнення на користь позивачки винагороди у вигляді 1 % від суми її заробітку за відпрацьовані роки у відповідності до п. Колективного договору через пропуск тримісячного строку звернення до суду з такою вимогою. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до копії трудової книжки позивачки (а.с. 9), остання перебувала у трудових відносинах з ПАТ "ДЗАК" з 17.11.1975 року і була звільнена з роботи з 12.08.2013 року згідно наказу №58-к від 12.08.2013 року за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. Тобто останнім днем роботи позивача, а відповідно днем звільнення, було 12.08.2013 року. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, в день звільнення - 12.08.2013 року з позивачкою не було проведено розрахунку, її не повідомляли про розмір нарахованих сум. Доказів протилежного відповідачем суду не представлено. 30.10.2013 року позивачка пред'явила відповідачу вимогу про розрахунок (а.с. 5). Відповідно до довідки, виданої позивачем 16.12.2013 року за №949, заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем складає 8657,63 грн. (а.с. 23). Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому. Таким чином судом встановлено, що позивач станом на час постановлення судового рішення не отримала розрахункових коштів в сумі 8657,63 грн., проти чого представник відповідача не заперечив, а тому позов в частині стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у вказаному розмірі підлягає до задоволення. Крім цього, статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разi звiльнення працiвника йому виплачується грошова компенсацiя за всi не використанi ним днi щорiчної вiдпустки, а також додаткової вiдпустки працiвникам, якi мають дiтей. Як вбачається з представленого відповідачем розрахункового листа за серпень 2013 року, компенсацію за невикористані дні відпустки включено до заборгованості по зарплаті позивачки, проти чого остання не заперечила, а тому поов в цій частині задоволенню не підлягає. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім цього, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи. Разом з тим, оскільки відповідачем станом на час постановлення судового рішення не проведено остаточного розрахунку з позивачем, а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку визначається судом станом на час постановлення судового рішення. Так, при розмірі середньомісячного заробітку позивача в сумі 1045,61 грн. (довідка, а.с. 22), невиплаченого заробітку - 8657,63 грн. (довідка, а.с. 23), період затримки розрахунку (з 12.08.2013 року по 14.02.2014 року), суд вважає за необхідне стягнути в користь позивачки 5000,00 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку. З огляду на вказане, оскільки судом встановлено порушення трудових прав позивача, то суд вважає, що підлягає до часткового задоволення і вимога позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди. При цьому суд приймає до уваги посилання позивача на те, що внаслідок невиплати їй вчасно зарплаті і розрахункових коштів, вона змушена була звертатись у різні установи та організації за захистом своїх порушених прав, чим порушено її нормальні життєві зв'язки. При визначенні розміру заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення її здібностей та позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини відповідача, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості та визначає її у розмірі 200,00 грн. Що стосується позовної вимоги позивачки про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату на її користь винагороди в розмірі 1% за відпрацьовані роки згідно умов колективного договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, вимогами п. 8.1 та п. 8.1.7. Колективного Договору, укладеного 31.05.2007 року між адміністрацією та колективом ВАТ "ДЗАК" (який є чинним станом на час постановлення судового рішення), передбачено право позивачки на отримання винагороди при виході на пенсію 1% від середньорічної зарплати. Разом з тим, проведення вказаної виплати обумовлене наявністю на підприємстві коштів та фінансування. Як встановлено в судовому засіданні і сторонами не заперечувалось, що на ПАТ "ДЗАК" склалось тяжке матеріальне становище, перед працівниками наявна велика заборгованість по зарплаті, за що керівника підприємства притягнуто до кримінальної відповідальності. Крім цього, відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Без обмеження будь-яким строком відповідно до вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України працівник має право звертатися до суду лише з позовом про стягнення належної йому нарахованої, але своєчасно не виплаченої заробітної плати. Позивач же як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що до суду вона з такою вимогою не зверталась, оскільки намагалась добровільно вирішити її, звертаючись у різні інстанції, а тому просить поновити їй такий строк. Однак, відповідно до ст. 2 Закону України "Про оплату праці", за своїм походженням винагорода при виході на пенсію не входить до структури заробітної плати. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, про ненарахування і невиплату в звільнення позивачці вказаної вище винагороди їй було відомо, до суду же вона звернулась лише 02.12.2013 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку, а тому в позові в цій частині необхідно відмовити. Згідно абзацу 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, що зазначає в резолютивній частині рішення. Однак, як вбачається з розрахункових листів позивачки, її заборгованість по заробітній платі, нарахована з врахуванням податку та обов'язкових платежів, а тому з суми заборгованості по зарплаті позивачки прибутковий податок та інші платежі не стягуються. Разом з тим, із суми середнього заробітку, який належить до стягнення позивачці, такі платежі повинні бути утримані. Рішення суду в частині стягнення середньомісячного заробітку на користь позивачки в сумі 1045,61 грн. необхідно допустити до негайного виконання. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved