Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Волинської обласної ради про визнання розпорядження про звільнення незаконним і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 18.12.2017 року він працював на посаді генерального директора комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання дитинства» Волинської обласної ради, у відповідності до рішення №17/14 «Про призначення [PERSON] на посаджу генерального директора Волинського обласного дитячого територіального об`єднання». На виконання вказаного рішення, 19.12.2017 року з ним було укладено контракт до 18.12.2020 року. Проте, розпорядженням голови Волинської обласної ради №195 від 05 серпня 2020 року його звільнено з даної посади за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Вважає вказане звільнення незаконним, розпорядження про звільнення видане неуповноваженим органом, всупереч статуту комунального підприємства,\~Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Регламенту Волинської обласної ради, оскільки дане питання могло бути вирішене лише на сесії обласної ради з урахуванням рекомендації постійної комісії та наданих пояснень керівника, чого дотримано не було, пояснень не відібрано. При цьому зазначає, що голова Волинської обласної ради, як посадова особа органу місцевого самоврядування, не мала права одноособово приймати розпорядження про його звільнення із займаної посади, оскільки відповідно п.20 ч.1 ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», такі питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях обласної ради. Вважає, що п.п.8.3 рішення Волинської обласної ради №11/20 від 11.06.2004 року "Про управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області", згідно з яким голові обласної ради доручено в період між сесіями обласної ради за погодженням з профільною комісією обласної ради призначати і звільняти розпорядженням керівників об`єктів спільної власності територіальних громад, суперечить нормам чинного законодавства і не є дорученням Волинської обласної ради, а незаконною переуступкою виключних повноважень ради її посадовій особі. У вказаних запереченнях також звертає увагу на порушення відповідачем порядку звільнення. Зазначає, що в розпорядженні про звільнення не було зазначено жодного конкретного грубого порушення ним трудових обов`язків, що робить таке розпорядження незаконним та вказує, що Волинська обласна рада звільнила позивача одночасно на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України (з підстав передбачених в контракті) та на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, тобто одноразове грубе порушення трудових обов`язків. Водночас звертає увагу суду, що звільнення проведено з пропущенням строків та з недотриманням встановленого законодавством порядку звільнення, як однієї з гарантій від незаконного порушення конституційного права особи на працю і оскільки КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради є правонаступником комунального підприємства «Волинського обласного дитячого територіального медичного об`єднання» Волинської обласної ради, то поновлення має відбуватись правонаступником. Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року до участі у розгляді справи притягнуто як співвідповідача - комунальне підприємство «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради як правонаступника комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, з підстав викладених у позові та уточненні до заяви. Представник відповідача - Волинської обласної ради в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що звільнення позивача відбулося з дотримання чинного законодавства, розпорядження голови Волинської обласної ради №195 від 05.08.2020 року «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради» видане в межах повноважень посадової особи, що його прийняла та відповідає вимогам закону в міжсесійний період. Представник іншого відповідача - комунального підприємства «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» також заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що комунальне підприємство «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» не приймало рішень про звільнення [PERSON] , а тільки виконало розпорядження органу управління. При цьому, представниками відповідача вказано, що дійсно між Волинською обласною радою та позивачем 19 грудня 2017 року був укладений контракт, п.п.«г» п.21 розд.5 якого визначено, що додатковими підставами припинення та розірвання контракту, не передбаченими чинним законодавством є одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником, закладу (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером закладу. І зважаючи, що позивач 20 грудня 2018 року вчинив одноразове грубе порушення своїх трудових обов`язків, а тому й був звільнений. Також звертається увагу на п.п.8.3 рішення Волинської обласної ради №11/20 від 11.06.2004 року "Про управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області", згідно якого голові обласної ради доручено в період між сесіями обласної ради за погодженням з профільною комісією обласної ради призначати і звільняти розпорядженням керівників об`єктів спільної власності територіальних громад. Зазначає, що питання звільнення позивача розглядалось на засіданні профільної комісії, яка рекомендувала голові обласної ради звільнити позивача з займаної посади, а тому його звільнення було проведено з дотриманням всіх законодавчих процедур. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені докази, показання свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 грудня 2017 року між Волинською обласною радою та [PERSON] укладено контракт, за умовами якого він прийнятий на роботу до комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради» на посаду генерального директора, термін дії контракту з 19 грудня 2017 року до 18 грудня 2020 року(а.с. ). 05 серпня 2020 року на засіданні постійної комісії з питань соціального захисту населення, охорони здоров`я, материнства та дитинства Волинської обласної ради було розглянуто інформацію [PERSON] , заступника керуючого справами начальника відділу з питань управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області та землями комунальної власності виконавчого апарату Волинської обласної ради щодо звільнення позивача із займаної посади генерального директора комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради» і в той же день затверджено відповідну рекомендацію за №59/1 про його звільнення(а.с. ). В подальшому, на підставі п.18 ч.6, ч.7 ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 8 рішення обласної ради від 11 червня 2004 року №11/20 «Про управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області», Положення про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, яке затверджено рішенням Ради від 11 червня 2004 року №11/20, враховуючи рекомендації постійної комісії з питань з питань соціального захисту населення, охорони здоров`я, материнства та дитинства від 05 серпня 2020 року №59/1, головою ради видано розпорядження від 05 серпня 2020 року №195 «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради», яким вирішено звільнити позивача з посади директора КП «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» з 06 серпня 2020 року, у зв`язку із одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків, відповідно до підпункту «г» пункту 21 контракту, укладеного 19 грудня 2017 року та пункту 1 статті 41 Кодексу законів про працю України(а.с. ). Згідно до ст. 19 Конституції України, органи влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України \~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~(далі\~Закон) визначено, що делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад. Статтею 43 цього ж Закону\~визначено вичерпний перелік питань, які вирішуються районними і обласними радами\~виключно\~на їх пленарних засіданнях. До таких питань, згідно п.20 цієї статті, відноситься і вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад;\~призначення і звільнення їх керівників, крім випадків, передбачених частиною другою\~статті 21 Закону України "Про культуру". Делегування будь-яких виключних повноважень обласної ради її окремим посадовим особам, як то голові обласної ради, цим Законом не передбачено. В судовому засіданні встановлено і не оспорюється сторонами, що комунальне підприємство «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради було об`єктом спільної сумісної власності територіальної громади і перебувало в управлінні Волинської обласної ради. І тому з наведеного слідує, що лише на пленарному засіданні Волинської обласної ради могло бути вирішено питання про звільнення позивача із займаної посади, як керівника об`єкта спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебуває в управлінні Волинської обласної ради. Посилання відповідача на положення п.18 ч.6 ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є помилковими, оскільки це положення законодавства передбачає не делегування повноважень обласної ради її голові, а передбачає доручення йому вирішення інших питань, визначених радою, в межах компетенції цієї посадової особи. Такий висновок підтверджується і тим, що законодавець, визначаючи у статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», перелік повноважень пленарного засідання обласної ради тим самим передбачив, що ці повноваження не можуть бути делеговані будь-які іншому суб`єкту, в тому числі голові обласної ради. До аналогічних за своїм змістом висновків стосовно делегування повноважень органів місцевого самоврядування своїм виконавчим органам та посадовим особам, дійшов і Верховний Суд України у постанові від 9 листопада 2016 року у справі N 6-2912цс15. Хоча висновок у цій справі стосувався делегування селищною радою своїх повноважень стосовно розпорядження земельними ділянками, такий самий підхід можливо застосувати і до можливості делегування обласною радою своїх повноважень, які мають вирішуватися виключно на її пленарних засіданнях. Згідно висновку Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі №619/1314/19 згідно із пунктом 20 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників. Вичерпний перелік повноважень голови районної, обласної, районної у місті ради визначений Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» і до нього не входить повноваження щодо одноособового звільнення керівників комунальних підприємств. Встановивши, що виключно на пленарних засіданнях районної (обласної) ради вирішується питання про звільнення керівника комунального підприємств, суди дійшли правильного висновку про поновлення позивача на посаді, оскільки приймаючи розпорядження про звільнення позивача, голова районної ради діяв із перевищенням наданих йому повноважень. При цьому, посилання відповідача на положення п.8.3 рішення Ради від 11 червня 2004 року №11/20, яким доручено в період між сесіями обласної ради за погодженням з профільною комісією обласної ради призначати і звільняти розпорядженням керівників об`єктів спільної власності територіальних громад, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч.7\~ст.10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. В даному випадку положення п.8.3 рішення Ради від 11.06.2004 року №11/20 в частині делегування голові обласної ради вирішувати питання звільнення керівників об`єкту спільної власності територіальних громад, суперечить приписам акту вищої юридичної сили, а саме вимогам п.20 ч.1\~ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому суд до розглядуваних правовідносин застосовує саме Закон. До того ж положення п.8.3 рішення Ради від 11 червня 2004 року №11/20, суперечить іншому нормативному акту відповідача\~пункту - 4.4 Положення про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, яке затверджено рішенням обласної ради від 11.06.2004 № 11/20 (далі - Положення),\~в якому визначено, що голова обласної ради, враховуючи рекомендації постійної комісії, вносить питання про звільнення керівника на чергову сесію обласної ради. Отже, за таких обставин до даних правовідносин на думку суду підлягає застосуванню саме п.4.4 Положення, як спеціальна норма, а не загальна норма п.8.3 рішення Ради від 11 червня 2004 року №11/20. Відповідно до ст.21\~КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно п.8 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Відповідно до п.п.«г» п.21 розд.5 контракту, укладеного 18 грудня 2017 року між Волинською обласною радою та позивачем, передбачено, що додатковими підставами припинення та розірвання контракту, не передбаченими чинним законодавством є одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником, закладу (філії, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером закладу. Зазначена підстава звільнення фактично є тотожною із п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами). Отже, ця підстава, зазначена у контракті з позивачем, не є додатковою, а такою, що дублює уже встановлені у Законі підстави для звільнення з роботи. Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року в справі № 206/2351/16-ц роз`яснено, що незважаючи на те, що позивача було звільнено на підставах, передбачених контрактом, звільнення має відбуватися з дотриманням вимог законодавства про працю, оскільки зазначена у контракті підстава звільнення є тотожною з підставою визначеною у законі. Навіть якщо виходити з того, що позивача було звільнено на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, суд звертає увагу на положення п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП, яким передбачено аналогічну підставу для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Отже, передбачені трудовим контрактом з [PERSON] підстави для його розірвання є безумовними й незалежними від будь-яких об`єктивних чи суб`єктивних чинників, але лише за умови, що такі підстави справді додаткові, законодавством не передбачені. У разі дублювання в контракті положень закону - переважним є регулювання порядку звільнення, встановленого законом. Важливим елементом застосування п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків (постанова Верховного Суду від 24.04.2019 по справі №296/576/17). Проте, як вбачається з матеріалів справи, розпорядження голови Волинської обласної ради від 05 серпня 2020 року №195 «Про звільнення [PERSON] з посади генерального директора комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради» містить лише посилання на норми контракту та норму КЗпП України. У ньому не вказано жодного чітко сформульованого одноразового порушення, яке стало підставою для звільнення позивача з посади, у чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення. Як було з`ясовано в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, підставою для звільнення позивача з посади слугував факт вчинення ним 20 грудня 2018 року дисциплінарного проступку. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Порядок накладення дисциплінарного стягнення регламентується статтею 149 КЗпП України, зі змісту якої вбачається, що, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу було відомо про вчинення позивачем 20 грудня 2018 року дисциплінарного проступку ще у 2018 році, проте розпорядження голови обласної ради про звільнення позивача видане 05 серпня 2020 року, що значно перевищує строк притягнення до дисціплінарної відповідальності, передбачений частиною другою статті 148 КЗпП України. При цьому, перед застосуванням до позивача заходів дисциплінарної відповідальності відповідачем не було витребувано від позивача письмових пояснень з приводу вчинення ним дисциплінарного проступку, не проводилося будь-якої перевірки. Також суд зважає на доводи позивача, що його не запрошували для надання своїх пояснень та доводів стосовно підстави його звільнення на засідання постійної комісії обласної ради з питань використання майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Волинської обласної ради, адже таким чином його позбавили права приймати участь в обговоренні та ухваленні рішення стосовно нього. Фактично, постійна комісія не отримувала будь-якого подання, а заслухала лише інформацію стосовно розгляду кримінального провадження щодо [PERSON] (внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030000000004 від 03 січня 2019 року за ч. 1 ст. 366 КК України), у якому Волинська обласна рада клопотала про звільнення його від кримінальної відповідальності, так як ніяких збитків заподіяно не було. При цьому, як слідує з матеріалів справи, 23.04.2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області направив Волинській обласній раді ухвалу від 21.03.2020 року про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності, однак будь-яких заходів Волинською обласною радою до нього не застосовувалось. Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що приймаючи розпорядження про звільнення позивача, головою обласної ради порушено порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності; у оскаржуваному розпорядженні не вказано конкретного одноразового порушення позивачем трудових обов`язків, що слугувало підставою звільнення, не було дотримано регламентованого нормами КЗпП України порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, дисциплінарне стягнення накладено з пропущенням передбаченого законом строку, а тому таке розпорядження в частині звільнення позивача підлягає скасуванню. Стосовно вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1\~ст. 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції"\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Судом встановлено, що комунальне підприємство «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради у відповідності до рішення Волинської обласної ради від 12.02.2020 року №28/25 «Про реорганізацію комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради було припинено 23.09.2020 року(а.с. ). Відповідно до ч.1 ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, правонаступником ліквідованої юридичної особи комунального підприємства «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» Волинської обласної ради, код ЄДРПОУ 21751226, є комунальне підприємство «Волинський обласний перинатальний центр» Волинської обласної ради(а.с. ). Згідно з п.1 розпорядження голови Волинської обласної ради №251 від 15 вересня 2020 року «Про перейменування комунального підприємства «Волинський обласний перинатальний центр» Волинської обласної ради», комунальне підприємство «Волинський обласний перинатальний центр» Волинської обласної радибуло перейменовано у комунальне підприємство «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради. З таких обставин суд вважає доводи позивача про можливість його поновлення на попередній посаді у юридичній особі-правонаступнику комунальному підприємстві\~«Волинське обласне\~територіальне медичне\~об`єднання захисту\~материнства і\~дитинства» Волинської\~обласної ради\~правильними і\~такими,\~ що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2\~ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно довідки про доходи №74 від 07.08.2020 року, виданої КП «Волинське обласне дитяче територіальне медичне об`єднання» слідує, що за останні два місяці, що передували звільненню позивача, тобто за червень та липень 2020 року, йому нараховано заробітну плату на загальну суму 38397,24 грн. тобто середньоденний заробіток становить 38397,24 грн. : 44 робочих дні = 872,66 грн. Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.08.2020 року по 18.12.2020 року заявлений позивачем обґрунтовано і правильно, а тому підлягає стягненню з Волинської обласної ради на користь позивача і складає 84830,25 грн. Будь-яких заперечень щодо визначення розміру зарплати з боку представників відповідача не було і будь-яких інших доказів не надано, а тому вказаний розрахунок суд приймає до уваги. Стосовно вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до певних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.13 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У п.п.3, 9 цієї ж постанови роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як з`ясовано в судовому засіданні та слідує з матеріалів справи, внаслідок незаконного звільнення [PERSON] був вимушений здійснювати заходи для організації свого життя, зокрема позичати кошти, як банківську позику так і сторонніх людей. При цьому, свідок [PERSON] надав посуду показання, що особисто позичав кошти позивачу, так як у останнього не було грошей на ліки, а також вказав, що [PERSON] дуже близько до серця сприйняв незаконне звільнення. Допитаний, як свідок позивач [PERSON] показав, що через незаконне звільнення він змушений був для забезпечення свого існування, сплати комунальних платежів, на ліки позичати кошти у друзів, брати в позику у банку. Внаслідок нервового потрясіння у нього загострилося перенесені раніше захворювання і він перебував, як на амбулаторному так і на стаціонарному лікуванні. Викладене також підтверджується витягом з банківського рахунку, виписками з медичної картки(а.с. ). Отже, на підставі викладеного, суд приходить висновку, що внаслідок порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і прикладенні додаткових зусиль для організації свого життя, йому було спричинено певних моральних страждань. Визначаючи розмір компенсації у відшкодування моральної (немайнової) шкоди, з врахуванням положень ст. 23 ЦК України, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат. Зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому суд вважає справедливим визначити таку суму в розмірі 5000 грн. Відповідно до положень п.2, 4 ч.1 ст.430\~ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає до негайного виконання.

Outcome: partial