Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із даним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.12.2013 у цивільній справі №136/2461/13-ц, з [PERSON] було присуджено аліменти на її, [PERSON] , користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх доходів відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення сином повноліття. Позивач вказує у позові, що з часу ухвалення вказаного рішення відбулись зміни, а саме згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року, який набрав законної сили 08 липня 2017 року, внесено зміни, зокрема, до частини другої статті 182 СК України, яку викладено в новій редакції, а саме в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім цього, їх спільна із відповідачем дитина є інвалідом з дитинства та потребує значних коштів на його лікування, реабілітацію, а відповідач добровільно коштів на дитину не надає, хоча є фінансово спроможним, оскільки офіційно працевлаштований та інших аліментних зобов`язань не має. Ураховуючи внесені зміни до сімейного законодавства, права дитини на достатній життєвий рівень, позивач вказує у позові, що визначений за судовим рішенням розмір аліментів у розмірі ј частки від заробітку (доходу) відповідача але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не забезпечує належного утримання дитини, тому вона просила суд змінити розмір аліментів на ј частку всіх доходів відповідача щомісяця на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення сином повноліття. У визначений судом строк відповідач відзиву до суду не направив. Ухвалою суду від 04.03.2021 було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явилась, однак надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не направив. З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні підстави для відкладення судового засідання, отож вважає за можливе ухвалити рішення у даному судовому засіданні, за відсутності сторін спору, на підставі зібраних у справі доказів, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраним у справі доказами, встановив, що сторони спору є батьками [PERSON] , [INFO] , на що вказує свідоцтво про народження серія [NUMBER] (а.с.4). Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02.12.2013 у цивільній справі №136/2461/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] , було присуджено до стягнення аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] , по 1/4 частці заробітку (доходу), але не менше 30 % від прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.11.2013 і до повноліття дитини. Вказане рішення суду набрало законної сили та було звернуто до виконання шляхом видачі судом виконавчого документа 08.01.2014 (а.с.3). Позивач звернулась до суду із позовом про зміну розміру аліментів визначених за вищевказаним судовим рішенням. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі N 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Згідно статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У частинах першій, другій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Усталеним є розуміння юридичних фактів як певних фактів реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині третій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України. Законом України від 03 липня 2018 року N 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення. Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі N 632/580/17 (провадження N 61-51сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі N 682/3112/18 (провадження N 14-580цс19). Отож зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, а є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості. Крім цього, позивач вказує у позові, що дитина є інвалідом на підтвердження вказаних обставин позивач надає до позову наступні докази: лікарські рекомендації КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня» від 06.08.2019 (а.с.6); Протокол №22 від 29.05.2019 (а.с.7), де зазначено, що [PERSON] згідно з наказом ДОЗК ОДА №895 від 08.08.2013 п.1.6. та п.2.7. за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та допомоги та має право дитина - інвалід категорії підгрупи «А» на 2 роки. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Зібрані у справі докази підтверджують наявність особливих обставин, оскільки спільна дитина сторін цього спору страждає на хворобу, за наявності яких закон зобов`язує батьків брати участь у додаткових витратах на дитину. Водночас судом встановлено, що позивачем пред`явлено вимоги про зміну розміру аліментів, а не про присудження додаткових витрат на дитину, що є окремим позовними вимогами, в яких підлягають доказуванню інші обставини. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог, відтак відмовляє у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України, при пред`явленні позову позивач була звільнена від сплати судових витрат, ураховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, тому суд вважає за доцільне судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.ст. 182, 192 СК України,

Outcome: dismissed