Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У позові вказала, що вона є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки від 08 вересня 2008 року. Разом із нею в будинку зареєстрована її донька [PERSON], [INFO], із своїми дітьми. З 2014 року відповідачка разом із дітьми в будинку позивачки не мешкають, особистих їх речей в будинку немає, за комунальні послуги вона не сплачує, знятися з реєстрації самостійно відповідачка не бажає. Позивачка оплачує комунальні послуги, які нараховуються по кількості осіб зареєстрованих в будинку, тобто і за відповідачку, і за дітей відповідачки. Реєстрація відповідачки із її дітьми в квартирі позивачу перешкоджає користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, отримати субсидію. Просить усунути їй перешкоди у користуванні нею її власністю, визнавши відповідачку із її дітьми такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В судове засідання, позивач [PERSON] не з'явилався, проте надала заяву слухати позов за її відсутності, наполягає на позові, просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася. Вона надала заяву розглядати справу без її участі, позов визнає в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування Дружківського міського суду Донецької області в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З огляду на це, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши факти та відповідні їм правовідносини дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 13, 82ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948р) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що позивачка [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] Донецької області, що підтверджується договором дарування жилого будинку з надвірними будівлямии та земельної ділянки від 08 вересня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 5953, посвідченим приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Гнатенко В.Л., право власності на будинок зареєстровано за позивачкою в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.04.2012 року /а.с. 10,11,14/. У вищевказаному будинку крім позивачки зареєстрована [PERSON], [INFO], та її діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с. 12, 13/. Судом встановлено, що відповідачка та її діти є членами сім'ї позивачки, не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом. З 2014 року відповідачка разом із своїми дітьми в будинку не проживає, не несе витрат на його утримання, не сплачує комунальні платежі. Ніхто перешкод відповідачці та її дітям у користуванні житлом не чинив. Факт непроживання відповідачки та її дітей підтверджується актом від 15 серпня 2018 року, складеним Головою територіального комітету мікрорайону №13 "Донський" /а. с.12/. Також судом встановлено, що відповідачка [PERSON] у 2014 року разом з чоловіком [PERSON], [INFO], та з дітьми дочкою [PERSON], і сином [PERSON] виїхала за межі України, і з вказаного часу вони мешкають на території Російської Федерації, та зареєстровані за адресою : [ADDRESS] що підтверджується довідками про реєстрацію за місцем проживання на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 17 вересня 2018 року, виданими Адміністрацією селища івня Івінянского району Бєлгородської області /а.с.16,17,18,19/. На теперішній час відповідачка та її діти отримали дозвіл на проживання в Російській Федерації, що підтверджується виписками з виду на проживання іноземного громадянина [NUMBER] на ім'я [PERSON], [PERSON] [NUMBER] на ім'я [PERSON] [NUMBER], які додаються до позову. [PERSON], відвідує Муніципальне дошкільний навчальний заклад Центр розвитку Дитину-дитячий садок "Казка" смт. Івня з 14.07.2017 року по теперішній час, що підтверджується довідкою № 58 від 30.08.2018 року наданою Центром розвитку дитини-дитячий садок "Казка", довідка як доказ до позову додається /а.с.15/. [PERSON], навчається в групі СВ-11 на 1 курсі за очною формою в ОГАПОУ "Білгородський будівельний коледж", що підтверджується довідкою наданої завідувачем відділенням ОГАПОУ "Бєлгородський будівельний коледж" № 351 від 18.09.2018 року. /а.с.20/. Органом опіки та піклування Дружківської міської ради висновку щодо доцільності визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] суду не надано, однак суд вважає, за можливе визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку позивачки, оскільки мешкають разом з матір'ю в Російській Федерації. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Діти проживають разом з матір'ю та батьком, які забезпечили їм умови проживання, забезпечені житлом, тому їхні житлові права та інтереси після зняття з реєстрації в будинку позивачки порушені не будуть. Разом із тим [PERSON], а також її чоловік і батько онука [PERSON] - [PERSON], та батько внучки [PERSON] - [PERSON] не заперечують проти того, щоб їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], були знятими з реєстрації за адресою: [ADDRESS], що підтверджується нотаріально завіреними заявами /а.с. 21,22,23/. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За матеріалами справи підтверджено, що відповідачка [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON], зареєстровані в будинку, який належить на праві приватної власності позивачу, є членами cім'ї власника квартири, не є співвласниками нерухомого майна, відсутні в квартирі понад один рік без поважних причин, відповідачка не бажає знятися з реєстрації в будинку в добровільному порядку, що порушує права власниці житла, яка на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. До того ж відповідачка повністю визнала позовні вимоги позивачки. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідачки [PERSON] та її неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право на користування житлом, а саме будинком [ADDRESS], доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved