Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Гаврилюк Т.А., звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав, що [INFO] в м. Первомайську Миколаївської області помер його батько - [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки його мати (відповідач по справі [PERSON] ) відмовилася від спадщини, єдиним спадкоємцем за заповітом є він (позивач). 12.02.2020 року він отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0455 га, кадастровий номер 4810400000:07:032:0004, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Проте, коли 21.02.2020 року звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за вищевказаною адресою, йому було відмовлено з причин відсутності реєстрації права власності на цей будинок спадкодавцем. Позивач вважає, що має законні підстави для отримання у спадщину житловий будинок після смерті батька, проте реалізувати своє право не може, а тому просить визнати за ним право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою суду від 27.02.2020 року у зазначеній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24.03.2020 року у вказаній справі було залучено в якості співвідповідача [PERSON] та згідно клопотання представника позивача витребувано з Першої державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи після смерті спадкодавця - [PERSON] , який помер [INFO] . На виконання вимоги вказаної ухвали суду від 24.03.2020 року на адресу суду 09.04.2020 року з Першої державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшла фотокопія спадкової справи № 348/2019, яка була заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явились; представник позивача - адвокат Гаврилюк Т.А. 28.05.2020 року через канцелярію суду надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та участі позивача, а також просила позов задовольнити. Представник відповідача - Первомайської міської ради Миколаївської області у судове засідання не з`явився, 19.05.2020 року надіслав електронною поштою до суду заяву про розгляд справи без його участі, вказав, що позов визнає та проти його задоволення не заперечує. Співвідповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, 12.03.2020 року надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Вказала, що позов визнає та проти його задоволення не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. У зв`язку з цим, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, наданих сторонами та витребуваних судом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується ксерокопією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.09.1981 року (а.с.6). [INFO] [PERSON] помер у м. Первомайську Миколаївської області. Дане підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 01.06.2019 року Первомайським міським відділом ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №490 (а.с.8). Згідно ксерокопії заповіту від 03.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Токарчуком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1982, встановлено, що [PERSON] заповів своєму сину [PERSON] все належне йому майно (а.с.7). 12.02.2020 року позивачу було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,0455 га, кадастровий номер 4810400000:07:032:0004, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по [ADDRESS] . З наявної в матеріалах справи копії постанови державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Сіраченко Т.П. вбачається, що позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок [ADDRESS] , що залишився після смерті його батька [PERSON] , що помер [INFO] , - у зв`язку з відсутністю державної реєстрації вказаного будинку (а.с.11). Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п`яти від 12.07.1974 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори (а.с. 17-18) забудовнику [PERSON] було надано на праві безстрокового користування земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 438 кв.м. Проте даний договір не був зареєстрований в КП «Первомайське МБТІ». Відповідно до Технічного паспорту (а.с.13-15) по [ADDRESS] будинок садибного типу, літ. «А-ж», побудований у 1987 році. Довідкою КП «Первомайське МБТІ» від 21.12.2020 року (а.с. 12) стверджено, що реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок станом на 31.12.2020 року - відсутня. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст.1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст.1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідачем та співвідповідачем позовні вимоги визнаються в повному обсязі. Разом з тим, судом встановлено, що позивач мав всі необхідні документи для реєстрації права власності на житловий будинок, яким він правомірно володів, користувався, проте він не встиг за свого життя зареєструвати право власності на нього. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення"(втратила чинність). Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до роз`яснень «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізованого суду: лист від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13- по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Крім того, відповідно до правової позиції,висловленої ВССУ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно із частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання позову відповідачами не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Таким чином, враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на визнання позову відповідачем, враховуючи, що позивач наполягає на задоволенні позову, оскільки його батьком [PERSON] було укладено заповіт, згідно якого останній на випадок своєї смерті розпорядився всім своїм належним майном на користь позивача [PERSON] , тому суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved