Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи вимоги позивача до Відповідач 2 ДП «Хімік» ПАТ «Азот» суд приходить до наступних висновків. 01.08.2015 року між [PERSON] "[PERSON] Стирол" та ДП "Хімік" ПАТ "АЗОТ" дійсно було укладено договір доручення № 010515, згідно якого ДП "Хімік" ПАТ "АЗОТ" в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобовязується від імені та за рахунок Довірителя виконувати грошові зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя ) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключно право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Сам факт укладення між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 договору доручення, за яким Відповідачем 2 виконувалися обов'язки із фактичної виплати від імені та за рахунок Відповідача 1 заробітної плати, інших соціальних виплат, не може бути підставою для відповідальності саме Відповідачем 2 за порушення обов'язку Відповідачем 1, як роботодавця, щодо виплати заробітної плати. Такий договір не може бути підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 2 - ДП "Хімік" ПАТ "АЗОТ" заробітної плати та інших грошових сум, пов'язаних з її виплатою. Крім того, представництво не передбачає передачу однією особою своїх обов'язків третій особі. В даному випадку представник не замінює сторону в зобов'язанні, а лише діє від імені особи, яку він представляє. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача ДП "Хімік" ПАТ "АЗОТ", який є неналежним відповідачем по справі не підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати з ПАТ "[PERSON] Стирол", суд приходить до наступного. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювану ним суму. В судовому засіданні встановлено, що 07.08.2012 року позивач [PERSON] відповідно до наказу № 1386 від 06.08.2012 року був прийнятий на посаду старшого механіка по ремонту динамічного обладнання ремонтної служби об'єднаного заводу карбамід Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Стирол", що підтверджується записом у трудовій книжці позивача. (а.с. 20) 19.04.2017 року позивача звільнено на підставі наказу № 360к від 18.04.2017 року по ст. 36 п. 1 КЗпПУ за згодою сторін (а.с. 20) Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області [PERSON] нарахована заробітна плата за період його роботи в [PERSON] «[PERSON] Стирол» з 01.01.2017 року по 19.04.2017 року у сумі 43 885,43 грн. (а.с. 172) Згідно даних Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України відомості про отриманні доходи громадянином [PERSON] за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 рік відсутні (а.с. 158) Із індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України вбачається, що за період з 01.01.2017 року по 19.04.2017 року заробітна плата [PERSON] в [PERSON] «[PERSON] Стирол» становить 43 885,43 грн. (а.с. 11-13) Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] «[PERSON] Стирол» та відповідачем [PERSON] «[PERSON] Стирол» не було проведено з позивачем повного розрахунку по заробітній платі при звільненні. Відповідачем [PERSON] «[PERSON] Стирол» не надано суду належних та допустимих доказів стосовно відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Тому суд вважає, що відповідач [PERSON] «[PERSON] Стирол» порушив законні права позивача на оплату його праці. Таким чином, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню з відповідача [PERSON] «[PERSON] Стирол» сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 43 885,43 грн. Розглядаючи позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. В судовому засіданні позивач пояснив, що компенсація за невикористану відпустку за 86 днів становить 22 296, 29 грн. Однак, на підтвердження вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку позивачем взагалі не надано суду жодного доказу. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження позивача стосовно того, що при звільненні він бачив на обхідному листі, що його невикористана відпустка становить 86 днів ні є доказами відповідно до вимог ЦПК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку у сумі 22 296, 29 грн. необхідно відмовити, оскільки ці вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Розглядаючи позовні вимоги позивача про визнання незаконними дій [PERSON] "[PERSON] Стирол" щодо несвоєчасного проведення розрахунків із виплати заробітної плати з [PERSON], стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 49 297,78 грн., індексу інфляції у розмірі 2 646,15 грн. та моральної шкоди у розмірі 21 942,72 грн. суд приходить до наступного. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Підставою відповідальності власника (підприємства) - є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Не слід думати, що вина власника виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Оскільки вина є загальною підставою відповідальності за порушення зобовязання (крім випадків, встановлених законом або договором), то особа, довівши, що вона вжила усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання і, зокрема, що порушення сталося внаслідок випадку чи непереборної сили, звільняється від цивільно правової відповідальності. Згідно чинного законодавства доказами, що підтверджують факт настання (існування) форс мажорних обставин, є висновок Торгово промислової палати. Відповідно до розділу ІІ Постанови КМУ від 27.12.2010 р. N 1235 Про затвердження переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин - Обставини непереборної сили, дія яких може бути викликана винятковими погодними умовами і стихійним лихом (ураган, буря, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, землетрус, пожежа, просідання і зсув ґрунту, замерзання моря, закриття морських проток, які трапляються на звичайному морському шляху між портами відвантаження і вивантаження, інше стихійне лихо тощо) або непередбаченими ситуаціями, що відбуваються незалежно від волі і бажання заявника (війна, блокада, страйк, аварія). Доказами, що підтверджують факт настання (існування) зазначених обставин, є, зокрема: висновок Торгово-промислової палати про настання обставин непереборної сили чи стихійного лиха на території України; рішення Президента України про оголошення окремих місцевостей України зоною надзвичайної екологічної ситуації, затверджені Верховною Радою України. Згідно висновку Торгово промислової палати № 3799/2/21-10.2 від 28.11.2017 року терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, у т.ч. м. Горлівка Донецької області, що супроводжується актами тероризму, на подолання яких направлене проведення в Луганській та Донецькій областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідтворними обставинами що обєктивно унеможливлюють виконання сторонами обовязків, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. Зупинення господарської діяльності [PERSON] «[PERSON] Стирол» є вимушеним заходом, зумовленим запобіганням виникненню техногенної та екологічної катастрофи через потенційну загрозу проведення антитерористичних актів на території Донецької області, у т.ч. м. Горлівка Донецької області, а також фізичною неможливістю ведення виробничої лояльності через перебування під контролем незаконних збройних формувань його виробничих потужностей з квітня 2014 року та по цей час. Втратою можливості ведення нормальної господарської діяльності на виробничих потужностях [PERSON] «[PERSON] Стирол» внаслідок дії форс мажорних обставин (обставин непереборної сили) фактично [PERSON] «[PERSON] Стирол» позбавлено можливості виконати обовязок, передбачений законодавством України про працю, зокрема: ч.1 ст. 47, ч.1 ст. 83 і ст. 116 КЗпП України, а саме: провести розрахунок з кожним звільненим працівником у день звільнення. Унеможливлення виконання обовязку, передбаченого ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 і ст. 116 КЗпПУ, а саме: провести розрахунок з кожним звільненим працівником у день звільнення, а саме: ….. 19.04.2017 року….., спричинено впливом дії форс мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на території м. Горлівка Донецької області, яке знаходиться під контролем незаконних збройних формувань, які, починаючи з квітня 2014 року і на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можуть уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязаної сторони трудовим договором, якою за цим висновком є [PERSON] «[PERSON] Стирол», вони обєктивно впливають на її зобовязання, передбачені ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 і ст. 116 КЗпПУ, та унеможливлюють їх виконання. Такі форс мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підстави для звільнення від відповідальності зобовязаної сторони, якою цим висновком є [PERSON] «[PERSON] Стирол», за невиконання зобовязань, передбачених ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 і ст. 116 КЗпПУ. (а.с. 65 - 77). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що не виплата заборгованості при звільненні позивача відбулася не з вини відповідача [PERSON] «[PERSON] Стирол», а внаслідок настання непереборної сили, тому суд, вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог позивача про визнання незаконними дій [PERSON] "[PERSON] Стирол" щодо несвоєчасного проведення розрахунків із виплати заробітної плати з [PERSON] необхідно відмовити, оскільки не виплата заборгованості при звільненні позивача відбулася не з вини відповідача [PERSON] «[PERSON] Стирол», а внаслідок настання непереборної сили. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений ст. 23 ЦК України, згідно ч. 3 якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що оскільки вини відповідача [PERSON] «[PERSON] Стирол» в несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільнені немає, тому в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою відділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. На підставі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що невиплата заборгованості при звільненні позивача відбулася не за виною відповідача [PERSON] «[PERSON] Стирол», а внаслідок настання непереборної сили, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частинні стягнення індексу інфляції необхідно відмовити. Позивач також просив стягнути 3% річних, нарахованих на суму невчасно виплаченої заробітної плати у розмірі 707, 00 грн. Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення на користь позивача заборгованості з єдиного соціального внеску у розмірі 28 064,17 грн., суд приходить до наступного. Відносини щодо сплати єдиного внеску регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» (надалі Закон) та Податковим кодексом України. Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообовязкового державного соціального страхування в обовязковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообовязкового державного соціального страхування (п.2 ч. 1 ст. 1 Закону). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» страхувальником є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобовязані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці. Відповідно до ст. 9 ч. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. В судовому засіданні встановлено, що Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 25.05.2017 року у справі № 805/1429/17-а визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС із не зарахування платежів згідно платіжних доручень № 6051_ST від 16 вересня 2016 року, №6078_ST від 22 вересня 2016 року, №6100_ST від 23 вересня 2016 року, №6134_ST від 30 вересня 2016 року, № 6202_ST від 13 жовтня 2016 року, № 6234_ST від 20 жовтня 2016 року, № 6373_ST від 09 листопада 2016 року, № 6420_ST від 15 листопада 2016 року, №6430_ST від 16 листопада 2016 року, № 6437_ST від 17 листопада 2016 року, № 6449_ST від 18 листопада 2016 року, № 6592_ST від 07 грудня 2016 року, №6612_ST від 09 грудня2016 року, №6640_ST від 14 грудня 2016 року, №6673_ST від 15 грудня 2016 року, № 6815_ST від 13 січня 2017 року, №6853_ST від 20 січня 2017 року, № 7049_ST від 21 лютого 2017 року, в рахунок сплати [PERSON] СТИРОЛ єдиного внеску за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року та січень 2017 року. Зобовязано Бахмутську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Донецькій області вчинити дії з зарахування платежів згідно платіжних доручень: № 6051_ST від 16 вересня 2016 року, №6078_ST від 22 вересня 2016 року, №6100_ST від 23 вересня 2016 року, № 6134_ST від 30 вересня 2016 року, № 6202_ST від 13 жовтня 2016 року, № 6234_ST від 20 жовтня 2016 року, № 6373_ST від 09 листопада 2016 року, № 6420_ST від 15 листопада 2016 року, № 6430_ST від 16 листопада 2016 року, № 6437_ST від 17 листопада 2016 року, № 6449_ST від 18 листопада 2016 року, № 6592_ST від 07 грудня 2016 року, №6612_ST від 09 грудня2016 року, №6640_ST від 14 грудня 2016 року, №6673_ST від 15 грудня 2016 року, № 6815_ST від 13 січня 2017 року, №6853_ST від 20 січня 2017 року, № 7049_ST від 21 лютого 2017 року, в рахунок сплати [PERSON] СТИРОЛ єдиного внеску за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року та січень 2017 року. (а.с. 186 - 189) Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі № 805/1390/17-а визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління ДФС із не зарахування платежів згідно платіжних доручень № 5228_ST від 08 червня 2016 року, № 5231_ST від 08 червня 2016 року, № 5280_ST від 14 червня 2016 року, № 5281_ST від 14 червня 2016 року, № 5299_ST від 15 червня 2016 року, № 5304_ST від 15 червня 2016 року, № 5324_ST від 17 червня 2016 року, № 5321_ST від 17 червня 2016 року, № 5523_ST від 13 липня 2016 року, № 5551_ST від 15 липня 2016 року, № 5570_ST від 19 липня 2016 року, № 5752_ST від 02 серпня 2016 року, № 5769_ST від 05 серпня 2016 року, № 5780_ST від 08 серпня 2016 року, № 5869_ST від 18 серпня 2016 року, № 5874_ST від 18 серпня 2016 року, № 5900_ST від 26 серпня 2016 року, № 5965_ST від 07 вересня 2016 року, № 5987_ST від 09 вересня 2016 року, в рахунок сплати ПАТ «КОНЦЕРН СТИРОЛ» єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень 2016 року. Зобовязано Бахмутську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Донецькій області вчинити дії з зарахування платежів згідно платіжних доручень: № 5228_ST від 08 червня 2016 року, № 5231_ST від 08 червня 2016 року, № 5280_ST від 14 червня 2016 року, № 5281_ST від 14 червня 2016 року, № 5299_ST від 15 червня 2016 року, № 5304_ST від 15 червня 2016 року, № 5324_ST від 17 червня 2016 року, № 5321_ST від 17 червня 2016 року, № 5523_ST від 13 липня 2016 року, № 5551_ST від 15 липня 2016 року, № 5570_ST від 19 липня 2016 року, № 5752_ST від 02 серпня 2016 року, № 5769_ST від 05 серпня 2016 року, № 5780_ST від 08 серпня 2016 року, № 5869_ST від 18 серпня 2016 року, № 5874_ST від 18 серпня 2016 року, № 5900_ST від 26 серпня 2016 року, № 5965_ST від 07 вересня 2016 року, № 5987_ST від 09 вересня 2016 року в рахунок сплати ПАТ «КОНЦЕРН СТИРОЛ» єдиного внеску за травень, червень, липень, серпень, вересень 2016 року. (а.с. 182-185) Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 року у справі № 805/1714/16-а визнано протиправною бездіяльність Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби із не зарахування платежів згідно платіжних доручень № 3025_ST від 09 жовтня 2015 року, № 3117_ST від 16 жовтня 2015 року, № 3250_ST від 22 жовтня 2015 року, № 3277_ST від 23 жовтня 2015 року, № 3333_ST від 30 жовтня 2015 року, № 3390_ST від 06 листопада 2015 року, № 3415_ST від 09 листопада 2015 року, № 3499_ST від 13 листопада 2015 року, № 3531_ST від 20 листопада 2015 року, № 3538_ST від 20 листопада 2015 року, № 3589_ST від 27 листопада 2015 року, № 3671_ST від 07 грудня 2015 року, № 3752_ST від 11 грудня 2015 року, № 3806_ST від 18 грудня 2015 року, № 3845_ST від 22 грудня 2015 року, № 3860_ST від 23 грудня 2015 року, № 3886_ST від 25 грудня 2015 року, № 3921_ST від 30 грудня 2015 року, № 3877_ST від 05 січня 2016 року, № 3886_ST від 11 січня 2016 року, № 3946_ST від 15 січня 2016 року, № 3996_ST від 21 січня 2016 року, № 4010_ST від 22 січня 2016 року, № 4070_ST від 29 січня 2016 року, № 4080_ST від 29 січня 2016 року, № 4098_ST від 02 лютого 2016 року, № 4103_ST від 02 лютого 2016 року, № 4155_ST від 08 лютого 2016 року, № 4158_ST від 08 лютого 2016 року, № 4176_ST від 09 лютого 2016 року, № 4187_ST від 10 лютого 2016 року, № 4201_ST від 11 лютого 2016 року, № 4248_ST від 12 лютого 2016 року, № 4255_ST від 12 лютого 2016 року, № 4299_ST від 19 лютого 2016 року, № 4325_ST від 22 лютого 2016 року, № 4366_ST від 26 лютого 2016 року, № 4385_ST від 29 лютого 2016 року, № 4424_ST від 04 березня 2016 року, № 4465_ST від 11 березня 2016 року, № 4577_ST від 18 березня 2016 року, № 4620_ST від 23 березня 2016 року, № 4630_ST від 24 березня 2016 року, № 4635_ST від 25 березня 2016 року, № 4642_ST від 25 березня 2016 року, № 4674_ST від 31 березня 2016 року, № 4741_ST від 11 квітня 2016 року, № 4749_ST від 12 квітня 2016 року, № 4756_ST від 13 квітня 2016 року, № 4777_ST від 14 квітня 2016 року, № 4798_ST від 15 квітня 2016 року, № 4801_ST від 15 квітня 2016 року, № 4807_ST від 18 квітня 2016 року, № 4822_ST від 19 квітня 2016 року, № 4831_ST від 20 квітня 2016 року, № 4847_ST від 21 квітня 2016 року, № 4954_ST від 29 квітня 2016 року, № 4959_ST від 29 квітня 2016 року, № 4964_ST від 29 квітня 2016 року, № 5019_ST від 19 травня 2016 року в рахунок сплати ПАТ «[PERSON] Стирол» єдиного внеску за жовтень, листопад, грудень 2015 року та січень, лютий, березень, квітень 2016 року. Зобовязано Спеціалізовану державну податкову інспекцію з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління Державної фіскальної служби вчинити дії з зарахування платежів згідно платіжних доручень: № 3025_ST від 09 жовтня 2015 року, № 3117_ST від 16 жовтня 2015 року, № 3250_ST від 22 жовтня 2015 року, № 3277_ST від 23 жовтня 2015 року, № 3333_ST від 30 жовтня 2015 року, № 3390_ST від 06 листопада 2015 року, № 3415_ST від 09 листопада 2015 року, № 3499_ST від 13 листопада 2015 року, № 3531_ST від 20 листопада 2015 року, № 3538_ST від 20 листопада 2015 року, № 3589_ST від 27 листопада 2015 року, № 3671_ST від 07 грудня 2015 року, № 3752_ST від 11 грудня 2015 року, № 3806_ST від 18 грудня 2015 року, № 3845_ST від 22 грудня 2015 року, № 3860_ST від 23 грудня 2015 року, № 3886_ST від 25 грудня 2015 року, № 3921_ST від 30 грудня 2015 року, № 3877_ST від 05 січня 2016 року, № 3886_ST від 11 січня 2016 року, № 3946_ST від 15 січня 2016 року, № 3996_ST від 21 січня 2016 року, № 4010_ST від 22 січня 2016 року, № 4070_ST від 29 січня 2016 року, № 4080_ST від 29 січня 2016 року, № 4098_ST від 02 лютого 2016 року, № 4103_ST від 02 лютого 2016 року, № 4155_ST від 08 лютого 2016 року, № 4158_ST від 08 лютого 2016 року, № 4176_ST від 09 лютого 2016 року, № 4187_ST від 10 лютого 2016 року, № 4201_ST від 11 лютого 2016 року, № 4248_ST від 12 лютого 2016 року, № 4255_ST від 12 лютого 2016 року, № 4299_ST від 19 лютого 2016 року, № 4325_ST від 22 лютого 2016 року, № 4366_ST від 26 лютого 2016 року, № 4385_ST від 29 лютого 2016 року, № 4424_ST від 04 березня 2016 року, № 4465_ST від 11 березня 2016 року, № 4577_ST від 18 березня 2016 року, № 4620_ST від 23 березня 2016 року, № 4630_ST від 24 березня 2016 року, № 4635_ST від 25 березня 2016 року, № 4642_ST від 25 березня 2016 року, № 4674_ST від 31 березня 2016 року, № 4741_ST від 11 квітня 2016 року, № 4749_ST від 12 квітня 2016 року, № 4756_ST від 13 квітня 2016 року, № 4777_ST від 14 квітня 2016 року, № 4798_ST від 15 квітня 2016 року, № 4801_ST від 15 квітня 2016 року, № 4807_ST від 18 квітня 2016 року, № 4822_ST від 19 квітня 2016 року, № 4831_ST від 20 квітня 2016 року, № 4847_ST від 21 квітня 2016 року, № 4954_ST від 29 квітня 2016 року, № 4959_ST від 29 квітня 2016 року, № 4964_ST від 29 квітня 2016 року, № 5019_ST від 19 травня 2016 року в рахунок сплати ПАТ «[PERSON] Стирол» єдиного внеску за жовтень, листопад, грудень 2015 року та січень, лютий, березень, квітень 2016 року. (а.с. 180-181, 208 - 213) Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на даний час вказаними вище рішеннями вирішено питання сплати сум єдиного внеску в бюджет. Приймаючи до уваги вимоги позивача, суд вважає, що слід відмовити йому у задоволенні позову в цій частині, оскільки Кодексом Законів про працю України та Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», який регулює правовідносини щодо сплати єдиного соціального внеску, не передбачено вирішення питання щодо стягнення сум єдиного внеску саме на користь застрахованої особи, тобто позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України стягнути з відповідача [PERSON] "[PERSON] Стирол" судові витрати у дохід держави у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial