Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], та просила визнати недійсним іпотечний договір від 06 червня 2008 року, укладений між [PERSON] та АТ «Регіональний інвестиційний банк», посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2599. Свої вимоги мотивувала тим, що іпотечні правовідносини регулюються законодавством Латвії, проте нотаріусом позивачці не було розяснено правові наслідки вчинюваних нотаріальних дій за законодавством Латвії. Також зазначала на укладення оспорюваного договору іпотеки представником на підставі довіреності, яка була видана з порушенням законодавства. Представник позивача у судовому засіданні просив провести судове засіданні без фіксації судового процесу. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши заперечення на позов. Представник третьої особа у судовому засіданні просив провести судове засіданні без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 06 червня 2008 р. між АТ «РЕГІОНАЛЬНИЙ [PERSON]» та компанією FIREBERG LTD укладено договір займу №А-04/598, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязався надати компанії FIREBERG LTD кредит у розмірі 2 000 000 доларів США, а компанія FIREBERG LTD, в свою чергу, зобовязалась повернути кредит в строк до 25.06.2009 р. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12 % річних. 11 липня 2011 р. між AT «РЕГІОНАЛЬНИЙ [PERSON]», компанією FIREBERG LTD та компанією QUEENSLAND SALES LLP укладено договір переведення боргу до договору займу № А-04/598, відповідно до якого залишок боргу у розмірі 910\~000 доларів США за основним боргом та 38 425,18 за несплаченими процентами переведено на компанію QUEENSLAND SALES LLP. 06 червня 2008 р. між AT «РЕГІОНАЛЬНИЙ [PERSON]» та [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі на № 8481, відповідно до умов якого Іпотекодавець, на забезпечення виконання зобовязань компанією QUEENSLAND SALES LLP за Договором займу передав в іпотеку Банку: - нежилі приміщення №6-Н, що знаходяться за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 49/1, загальною площею 217,0 кв.м та належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 26 квітня 2007 року; - квартиру під номером 219, що знаходиться в місті Одеса на бульварі Лідерсовський в будинку №5 та належить на праві власності Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 26.12.2006 р. Р№ 11608. Як вбачається з п.6.5 договору іпотеки сторони погодили, що всі суперечки і розбіжності, що виникають з цього договору, підлягають розгляду у відповідності з чинним законодавством України. При цьому сторони домовились, що суд в якому будуть розглядатись позови є суд за місцем знаходження Предмета іпотеки незалежно від місця проживання/реєстрації та громадянства Іпотекодавця. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Як вбачається з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про міжнародне приватне право» Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як визначення застосовуваного права Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно з приписами частини першої ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Згідно зі ст. 40 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано. Відповідно до приписів частини другої ст.42 Закону України "Про міжнародне приватне право" захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться. Як вбачається з частини 2 статті 20 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, ратифікованого Законом №452/95-ВР, за позовами про право власності та інші речові права на нерухоме майно виключно компетентні суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Крім того, відповідно до ст.32 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження. Стаття 54 Закону України «Про нотаріат» визначає що нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Стаття 7 зазначеного Закону, передбачає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод. Таким чином, у звязку з наведеними положеннями Закону України "Про міжнародне приватне право", Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, а також тим, що стороною яка повинна здійснити вирішальне виконання для змісту правочину за договором іпотеки є іпотекодавець, - правовідносини за оскаржуваним договором іпотеки регулюються законодавством України та відповідно нотаріус не зобовязаний був розяснювати положення законодавства Латвійської Республіки, тобто ті права та обовязки, які не можуть бути застосовані до наявних правовідносин, відповідно відсутні порушення прав позивача. Доводи [PERSON] щодо недійсності договору іпотеки у звязку з порушенням законодавства щодо порядку посвідчення довіреності, яка була видана представнику AT «РЕГІОНАЛЬНИЙ [PERSON]» який здійснював підписання договору іпотеки також не заслуговують на увагу виходячи з наступного. Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Як сама довіреність, так і її видача є одностороннім правочином, юридичним фактом, щодо якого діють правила глави 17 ЦК України. Відповідно до ст.ст.244 ч.3, 245 ч.1 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки з підстав недійсності довіреності є похідними від вирішення спору про її недійсність, то встановивши, що [PERSON] не заявлялись вимоги про визнання довіреності недійсною, вона не скасована та була чинною на час здійснення правочину суд не вбачає підстав і для визнання недійсним договору іпотеки. З урахуванням викладеного суд вважає, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed