Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі державного акту на право постійного користування землею від 15 грудня 2001 року він, зокрема, володіє земельною ділянкою [ADDRESS], на якій розташований самочинно побудований радгоспом-заводом "Пермога" гараж площею 86,5 кв.м. У березні 2003 року відповідач [PERSON] звернувся до ВАТ "Перемога" із заявою про продаж йому будматеріалів, з яких побудований цей гараж. [PERSON] мав розібрати гараж та продані йому за 2424 гривень будматеріали використати для будівництва житлового будинку. Але при цьому дії [PERSON] не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, передбачених договором купівлі-продажу будматеріалів. З земель ВАТ "Перемога" для будівництва житлового будинку [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,080 га, на яку він отримав відповідний державний акт. Гараж як незаконна будівля не був зазначений у цьому державному акті, але фактично його 9/10 частин знаходиться на землі позивача ПрАТ "Перемога", яка [PERSON] не надавалась. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 жовтня 2006 року про визнання права власності [PERSON] на зазначений гараж скасовано ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 серпян 2013 року. При цьому судом апеляційної інстанції було встановлено, що спірне нежитлове приміщення (гараж з оглядовою ямою) розташовано частково на земельній ділянці, що належить [PERSON] та більшою частиною на земельній ділянці ПРАТ "Перемога". Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2014 року було скасовано ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2006 року про затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої [PERSON] в рахунок погашення свого боргу передав гараж у власність [PERSON] Але 28 листопада 2012 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продав гараж [PERSON]. Цей договір купівлі-продажу не містить істотних умов договору щодо розміру будівлі, що відчужується, та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій вона розташована, тому на думку позивача такий договір не можна вважати укладеним. [PERSON], купивши гараж як будматеріали, ввів позивача в оману, незаконно оформив право власності на нього та продав його [PERSON] Позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу будматеріалів від 04 березня 2003 року між ВАТ "Перемога" та [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на гараж за адресою: [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] та [PERSON] передати зазначений гараж ПрАТ "Перемога" у належному стані разом з ключами та технічною документацією на нього. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, а відповідачі [PERSON] та [PERSON], представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] позов не визнали та проти його задоволення заперечували. Вислухавши пояснення представник позивача, відповідача [PERSON] та його представника, відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03 березня 2003 року відповідач [PERSON] звернувся до ВАТ "Перемога" із заявою про продаж йому будматеріалів з гаражу по вулиці Виноградній у с.Великодолинське. На заяві наявна відмітка про сплату 04 березня 2003 року [PERSON] 2424 гривень за ворота, 8 плит та 1440 одиниць каменю (а.с.10). Згідно з ст.224 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.4 Закону України "Про власність", який також діяв на час виникнення спірних правовідносин, власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування, а також у довірчу власність іншим особам. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено, або власника може бути зобов'язано допустити обмежене користування його майном іншими особами. Згідно з ч.1 ст.57 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Стороною позивача не надано доказів того, що звертаючись 03 березня 2001 року із заявою до ВАТ "Перемога" [PERSON] ввів продавця в оману, заперечував або замовчував наявність будь-яких обставин, які мають істотне значення та могли перешкодити продажу йому будівельних матеріалів. Також суду не надані докази наявності у відповідача [PERSON] будь-яких зобов'язань щодо певного цільового використання придбаних ним будівельних матеріалів. Цільове використання предмету купівлі-продажу не є істотною умовою договору купівлі-продажу. Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 28 листопада 2012 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-13). Право власності [PERSON] на зазначений гараж зареєстровано у Овідіопольському РБТІ 30 листопада 2012 року, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно №36482663 9 (а.с.15). Відповідно до ст.26 "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з ст.204 ЦК України 2003 року правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у п.8 своєї постанови від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України 2003 року. Глава 83 книги п'ятої ЦК України 2003 року регулює правовідносини, пов'язані з набуттям та збереженням майна без достатньої правової підстави. Так, згідно з ст.1212 ЦК України 2003 року особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Але у судовому засіданні безперечно встановлено, що договір купівлі-продажу від 28 листопада 2012 року укладений у нотаріальній формі. При цьому всіма сторонами визнано що цей договір у судовому порядку недійсним не визнавався, спірний гараж був побудований самочинно та це нерухоме майно ніколи не перебувало у власності позивача. Доказів набуття права власності на це нерухоме майно радгоспом-заводом "Пермога" або ВАТ "Перемога" суду також не надано. Суд додатково звертає увагу, що згідно з ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.60 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, яка має бути спрямована на всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України). Обравши способом захисту права подання позову про визнання договору купівлі-продажу будматеріалів недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності, сторона позивача в силу ст.10 ЦПК України зобов'язана була довести як фактичну, так й правову підставу своїх вимог. З врахуванням вищенаведеного суд вважає, що позивач по справі не виконав свої процесуальні обов'язки, пов'язані з тягарем доказування по справі, не довів перед судом законність та обґрунтованість заявленого ним позову, тому у його задоволенні має бути відмовлено.

Outcome: dismissed