Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 2 581,43 грн., яка складається з основної заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 2 541,69 грн., інфляційної складової боргу в розмірі 12,02 грн., 3% річних в розмірі 27,72 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] та отримує житлово-комунальні послуги, при цьому не виконує зобов'язання по їх оплаті, в зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 3 794 гривні 78 копійок, з яких 2 541,69 грн. - основна заборгованість, 935,10 грн. - сума інфляційних нарахувань, 317,99 грн. - сума 3% річних. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказавши, що не має заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Оплата завжди здійснювалась ним вчасно згідно надісланих позивачем розрахунків (квитанцій - повідомлень). Зауважує, що так звана заборгованість у розмірі 2 457,35 грн. склалася шляхом безпідставного нарахування плати за вказані вище «додаткові послуги» за період з січня 2006 року по листопад 2010 року. ТОВ «Рада» безпідставно погашає сформовану у 2010 році суму боргу за «додаткові послуги» шляхом зарахування сплачених ним поточних платежів як за експлуатаційні послуги так і за послуги з холодного та гарячого водопостачання. Звертає увагу, що в позовній заяві позивач посилається на договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, який закінчився 16.12.2007 року. Проте, всупереч закінченню терміну дії договору позивач продовжував безпідставно нараховувати плату за так звані «додаткові послуги» до листопада 2010 року включно. Разом з тим, ним не здійснювалась плата за «додаткові послуги» з лютого 2006 року по листопад 2010 року,тому ТОВ «Рада» мало можливість звернутись до суду в межах строку, передбаченому ст.ст. 256, 257 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності та просив суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, до початку судового розгляду, відповідачем подано зустрічну позовну заяву про визнання припиненим з 16.12.2007 року Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 16.12.2007 року та визнати суму боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 3 794,78 грн. безпідставно нараховано. Ухвалою суду від 02 лютого 2015 року зустрічний позов прийнято до розгляду з та об'єднано в одне провадження разом з первісним позовом. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом позовні вимоги підтримав, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив, просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Статтею 322 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі по тексту - ЗУ «Про житлово-комунальні послуги») визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим, ст. 4 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. За змістом ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно з частиною 2 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Статтями 20, 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Судом також встановлено, що між сторонами 16 грудня 2004 року укладено Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території предметом якого є забезпечення підприємством обслуговування та поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території. Пунктами 5.9, 5.10 Договору сторони визначили, що термін дії цього договору складає три роки з дня його підписання. Дія Договору автоматично продовжується на наступний термін, якщо жодна із сторін в письмовій формі не заявить про його перегляд за один місяць до закінчення його дії. 16.11.2007 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Рада» з заявою про розірвання Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 16.12.2007 року. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 267 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог вказаного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Наслідком односторонньої відмови від договірного зобов'язання є розірвання договору. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] вчинив дії на припинення договору шляхом направлення письмової заяви від 16.12.2007 року, яка була отримала ТОВ «Рада» 19.11.2007 року, що свідчить про припинення дії Договору з 16.12.2007 року, а тому і відсутність підстав правових підстав для звернення до суду з зазначеними зустрічними вимогами. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за додаткові витрати в розмірі 2 541,69 грн. які виникли з лютого 2006 року по листопад 2010 року, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи, відповідач по первісному позову подав заяву про застосування загальних строків позовної давності, оскільки ТОВ "Рада" звернулось до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги поза межами строків позовної давності, визначений у ст.257 Цивільного кодексу України. Виходячи з предмету спору за первісним позовом, суд вважає правомірним застосування в межах даного спору строків позовної давності до вимог ТОВ "Рада" в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з лютого 2006 року по листопад 2010 року, у зв'язку зі спливом загального строку позовної давності, тому позов ТОВ "Рада" до [PERSON] про стягнення заборгованості за «додаткові послуги» задоволенню не підлягають, з урахуванням положень ст. 257 Цивільного кодексу України, підстав для поновлення ТОВ "Рада" пропущеного строку для звернення з цим позовом до суду судом не встановлено. Разом з тим, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно зі ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Відповідно до ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями», які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтями 66-67 цього Кодексу також визначено, що плата за користування житлом обчислюється, виходячи з загальної площі квартири, розмір плати за користування житлом встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Судом встановлено, що позивач, як житлово-експлуатаційна організація, яка обслуговує будинок [ADDRESS], надає його мешканцям житлово-комунальні послуги, відповідач в свою чергу отримує їх, при цьому не повноцінно виконує зобов'язання по їх оплаті. У зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги з листопада 2014 року по січень 2015 року у розмірі 874,65 грн., що підтверджується копією наявного рахунку в матеріалах справи. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно з диспозицією зазначеної статті цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За таких обставин, вбачається, що відповідач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги наведене та перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що відповідальність на підставі ст. 625 ЦК України, яка підлягає стягненню становить 4,43 грн. - 3% річних та 50,15 грн. - інфляційної складової боргу. Суд критично ставиться до тверджень відповідача за первісним позовом про відсутність підстав для сплати за житлово-комунальні послуги за листопад 2014 року-січень 2015 року позивачу за первісним позовом у зв'язку з тим, що дані послуги надає ОСББ «13 квартал», оскільки будь-яких належних в розумінні ст. 57, 58 ЦПК України доказів ненадання цих послуг ТОВ «Рада» [PERSON] надано не було. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню частково у розмірі 920,23 грн., у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Розподіл судових витрат здійснити згідно ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial