Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить стягнути з останнього відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 30015,82; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 23 грудня 2020 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі тролейбуса, під керуванням третьої особи та автомобіля під керуванням позивача. Винною особою ДТП визнано третю особу, що підтверджено судовим рішенням. Розмір матеріальної шкоди становить у сумі 28215,82 грн та 1800,00 грн вартість проведеного автотоварознавчого висновку. У відповідності до ст. 1172 ЦК України просить позов задовольнити. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення на позов. 12 квітня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання з викликом (повідомленням) сторін. У судовому засідання представник позивача підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Просить вирішити питання судових витрат. У судовому засіданні представник відповідача не заперечив проти стягнення матеріальної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Щодо судових витрат у виді професійної правничої допомоги то просить таку зменшити до одного розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, адже її розмір є надто завищеним. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. [PERSON] 23 грудня 2020 року о 14.00 год., керуючи тролейбусом 2632 у м. Києві по проспект Повітрянофлотська, не врахувала дорожньої обстановки та допустила зіткнення з автомобілем марки "Volrswagen", д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , чим порушила п. п. 2.3 (б), 13.1 ПДР України. В результаті ДТП автомобіль позивача отримав технічні пошкодження. Дані обставини підтверджено постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року (справа № 760/878/21), якою визнано [PERSON] винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. Дані обставини не підлягають доведенню у відповідності до ст. 82 ЦПК України. [PERSON] працює в КП "Київпастранс" на посаді водія тролейбуса. Дана обставина встановлена із постанови суду від 02 лютого 2021 року та стверджувальних пояснень представника відповідача наданих у судовому засіданні 02 липня 2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 цього Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до правової позиції викладеної у п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває із цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що представник відповідача у судовому засіданні не заперечив проти стягнення з відповідача матеріальну шкоду заподіяну позивача, адже дійсно третя особа [PERSON] перебуває у трудових відносинах із відповідачем та вчинила ДТП під час виконання трудових обов`язків. Відповідно до висновку судового експерта Власова А. Ю. від 30 грудня 2020 року № 30/12-01 вартість матеріального збитку завданого власникові автомобіля марки "Volrswagen", д.н.з. [NUMBER] в результаті пошкодження без урахування ПДВ становить у розмірі 28215,82 грн. Відповідний розмір стороною відповідача не оспорювався, а відтак приймається судом до уваги. Таким чином, враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання, що оскільки у позивача виникла право пред`явлення вимоги до відповідача про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП, розмір не заперечується стороною відповідача, а відтак із останнього на користь позивача необхідно стягнути матеріальну шкоду заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 28215,82 грн. Щодо частини позовної вимоги про стягнення витрат, які поніс позивач для відновлення свого порушеного права, а саме 1800,00 грн за проведення автотоварознавчого висновку щодо визначення розміру шкоди у відповідності до ст. 22 ЦК України, суд прийшов до переконання, що витрати, понесені стороною для отримання доказів у підтвердження своїх вимог, не є збитками у розумінні ст. 22 цього Кодексу та не може бути майновою вимогою у такій категорії справ, а тому не підлягає задоволенню. Разом із тим, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки факт завдання позивачу матеріальної шкоди доведено, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1800,00 грн за складання висновку від 30 грудня 2020 року, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру, у порядку розподілу судових витрат. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 908,00 грн. Щодо розподілу судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що 18 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги № 58, який міститься у матеріалах справи. Оплата послуг за цим договором обумовлена додатковою угодою № 1 до цього договору. Вартість однієї години роботи адвоката складає 900,00 грн. Факт надання послуг адвокатом підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 07 квітня 2021 року . Відповідно до акта загальна вартість послуг складає у розмірі 15000,00 грн. За період часу з 16 лютого 2021 року по 07 квітня 2021 року адвокатом проведено 11 зустрічей з клієнтом щодо надання консультацій, підготовка листів та запитів, виконано копії документів, встановлено вартість матеріального збитку, зібрано документи та складено позовну заяву. Разом із тим, до акта надано розрахунок понесених та очікуваних витрат, з якого убачається, що підготовчка та складання позовної заяви становить 4400,00 грн, поїздка та подання до суду становить у сумі 1100,00 грн., а всього понесено витрат на суму 15000,00 грн. Понесені позивачем витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн підтверджено квитанцією про оплату юридичних послуг, яка наявна у матеріалах справи. Враховуючи встановлене вище, суд пришов до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500,00 грн, адже саме такий розмір підтверджений поданими документами та реально наданий адвокатом. Щодо надання інших видів послуг адвокатом, то у стягненні їх вартості необхідно відмовити, адже жодного детального опису із зазначення вартості кожного виду послуг не подано до суду, а відтак незрозумілим залишися розподіл решти грошових коштів, які сплачені позивачем за надану професійну правничу допомогу.

Outcome: approved