Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У травні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі матері у вихованні дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13 червня 2017 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 травня 2019 року судді Андрейчуку Т.В. передано на розгляд цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі матері у вихованні дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 28 вересня 1990 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] Батьком дитини є відповідач [PERSON] . Позивачка зазначила, що за час шлюбу вона страждала від домашнього насильства, яке вчиняв [PERSON] Позивачка змушена була переховуватись від кривдника в Притулку тимчасового проживання жінок, які зазнали насильства в сім`ї Київського міського центру роботи з жінками. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2013 року шлюб, зареєстрований між нею та [PERSON] , було розірвано. Як стверджувала позивач, відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні з сином, обмежує її у зустрічах та спілкуванні з ним, налаштовує дитину проти матері. З цих підстав [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] не перешкоджати їй брати участь у спілкуванні з сином [PERSON] , його вихованні, не тиснути на дитину психологічно; зобов`язати відповідача забезпечити проведення особистих побачень в присутності психолога Служби у справах сім`ї та молоді за рекомендованим психологом графіком; зобов`язати відповідача забезпечити завершити розпочате психологічне тестування неповнолітнього [PERSON] у психолога та приходити на психологічні бесіди; зобов`язати відповідача повідомляти позивача точну інформацію про фактичне місце перебування дитини, а у разі настання змін - повідомити негайно про це [PERSON] ; зобов`язати відповідача повідомляти позивача про стан здоров`я сина та всі медичні процедури чи маніпуляції, забезпечити можливість догляду за дитиною у разі необхідності; зобов`язати відповідача своєчасно повідомляти позивачеві повну, достовірну інформацію про успішність сина в школі, шкільні справи, дату проведення батьківських зборів; зобов`язати відповідача повідомляти інформацію про заняття сина у спортивній секції, забезпечити можливість відводити чи забирати сина з занять; визначити такі способи участі матері у вихованні [PERSON] : побачення п`ять разів на тиждень: з понеділка по суботу з 18 год 00 хв до 21 год 00 хв за місцем проживання/перебування дитини; проведення спільно з сином одного вихідного дня - неділі без присутності відповідача; спільний відпочинок: другу половину канікул, починаючи з 15 липня, у бабусі в смт. Диканька Полтавської області. Крім того, [PERSON] просила суд зобов`язати [PERSON] надати дозвіл на виїзд [PERSON] з нею на відпочинок у серпні 2017 року тривалістю два тижні у м. Ашдод (Держава Ізраїль) за запрошенням її брата [PERSON] . У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник проти задоволення позову [PERSON] заперечували, зазначили, що батько неповнолітнього [PERSON] не чинить матері дитини жодних перешкод у спілкуванні з нею. Відповідач стверджував, що син ображений на матір, яка не цікавиться його здоров`ям, розвитком та навчанням, а тому [PERSON] не хоче спілкуватись з позивачем. Також представник відповідача зазначила, що позивач мешкає разом сином, а отже вона не вправі вимагати усунення їй перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. З цих підстав [PERSON] та її представник просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечувала, покликаючись на норму ст. 159 СК України, якою передбачено право на пред`явлення позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні тому з батьків, який проживає окремо від дитини. На сьогодні [PERSON] мешкає з неповнолітнім [PERSON] в одній квартирі. Заслухавши вступні слова сторін справи та їхніх представників, представника третьої особи, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом було з`ясовано, що 28 вересня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у Палаці одружень "Дарницький", актовий запис за №2559. У шлюбі з [PERSON] у [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а. с. 7). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2013 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано (а. с. 8). Після розірвання шлюбу неповнолітній [PERSON] залишився проживати з батьком у квартирі [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні зазначила, що унаслідок вчинення [PERSON] домашнього насильства, вона змушена була тривалий час мешкати в Притулку тимчасового проживання жінок, які зазнали насильства в сім`ї Київського міського центру роботи з жінками. Факт проживання [PERSON] у цьому притулку засвідчується довідкою від 13 лютого 2017 року №053/3-п, у якій вказано, що позивач перебувала у Притулку тимчасового проживання жінок, які зазнали насильства в сім`ї Київського міського центру роботи з жінками з 28 лютого 2013 року по 25 червня 2014 року, з 31 липня 2014 року і на час видачі цієї довідки (а. с. 31). На сьогодні [PERSON] мешкає разом з сином [PERSON] та колишнім чоловіком [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено СК України. Ч. 2 ст. 1 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Положеннями ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ст. 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. У зв`язку з тим, що [PERSON] мешкала окремо від сина [PERSON] , неможливістю батьків дитини спільно вирішити питання щодо її виховання, позивач звернулася до органу опіки і піклування - Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про визначення способу її участі у вихованні малолітнього [PERSON] Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 вересня 2013 року №456 визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні її неповнолітнього сина [PERSON] шляхом установлення побачень матері з сином щосуботи з 15 год 00 хв до 20 год 00 хв, щонеділі з 10 год 00 хв до 15 год 00 хв за згодою дитини. Однак, як стверджувала [PERSON] , указане рішення органу опіки відповідачем не виконувалось, він чинить їй перешкоди у спілкуванні з сином та його вихованні. За приписами ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тлумачення наведеної законодавчої норми свідчить про те, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є негаторним позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права. Ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно з п. 4 ч. 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Принцип змагальності закріплений у ЦПК України. Так, ч. ч. 1-2 ст. 12 цього Кодексу передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачем [PERSON] чиняться їй перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] та його вихованні. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка неповнолітній [PERSON] засвідчив, що його батько не чинить матері перешкод у спілкуванні з ним та його вихованні. [PERSON] зазначив, що [PERSON] мешкає з ним та відповідачем [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , проте матір не цікавиться його життям, навчанням, не займається його вихованням. Неповнолітній свідок зазначив, що він сам не хоче спілкуватись з матір`ю, мотивуючи це особистою образою. Крім цього, суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 159 СК України позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні може бути пред`явлено виключно тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. На сьогодні ж неповнолітній [PERSON] постійно мешкає з [PERSON] . Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У своєму висновку від 18 вересня 2019 року №104-8388, поданому до суду для розв`язання спору між [PERSON] та [PERSON] , Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація вважала не доцільним визначити спосіб участі позивача у вихованні її неповнолітнього сина [PERSON] , позаяк дитина постійно мешкає разом з матір`ю (а. с. 124-125). Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову в частині усунення перешкод у спілкуванні з сином [PERSON] та його вихованні. Щодо вимог [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька суд зазначає таке. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Ст. 11 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, на держави-учасниці покладено обов`язок вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. За змістом Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналась згідно з Законом від 11 січня 2006 року №3303-IV, один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто, зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Отже, задоволення судом вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон можливе лише за відсутності згоди одного з батьків. Проте, усупереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] заперечував проти виїзду сина [PERSON] за кордон та ухилявся від надання відповідної згоди. Більш того, [PERSON] просила суд зобов`язати [PERSON] надати дозвіл на виїзд [PERSON] з нею на відпочинок тривалістю два тижні у серпні 2017 року у м. Ашдод (Держава Ізраїль), тобто у період часу, який уже минув. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed