Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач ПрАТ СК "ПЗУ Україна" звернулось до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 2514 грн. 10 коп., та судових витрат в сумі 1921 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначив, що 01.04.2017 року між ПрАТ СК "ПЗУ Україна" та [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 6210471, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб марки "Opel", державний реєстраційний номер [NUMBER] (надалі - забезпечений автомобіль). 02.03.2018 року в м. Одесі по вул. Овідіопольська дорога сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки "Opel", державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував водій [PERSON] та автомобіля марки "Mitsubishi Lanser", державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить водію [PERSON] . Згідно до постанови Малиновського районного суду міста Одеси від 18.04.2018 року дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] п.п. 12.1 та 13.1. ПДР України (ст. 124 КУпАП). Страхувальник звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу. Відповідно до Калькуляції № 193571 від 02.03.2018 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля Mitsubishi Lanser, державний реєстраційний номер [NUMBER] становить 3 514, 10 грн. ПрАТ СК "ПЗУ Україна" сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування в сумі 2514,10 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ СК "ПЗУ Україна" на підставі заяви про настання страхового випадку від 02.03.2018 року та страхового акту № UA 2018030200065/L/01/01 від 05.03.2018 року, що підтверджується платіжним дорученням № 13090 від 07.03.2018 року. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача суму відшкодування в розмірі 2514,10 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Згідно ухвали суду від 03.05.2019 року справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Надав суду клопотання в якому просить розглядати справу за його відсутністю. Позов підтримує в повному обсязі, а також не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився. Причини не явки суду не відомі, про день та час слухання справи повідомлений належним чином про що свідчить повідомлення про отримання ним поштових відправлень. Відзиву на позов ПрАТ СК "ПЗУ Україна" відповідач не надав. Заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення судового розгляду від відповідача по справі на дату проведення судового засідання також не надходило. Згідно зі ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За письмовою заявою представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судом встановлено, що 01.04.2017 року між ПрАТ СК "ПЗУ Україна" та [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 6210471, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб марки "Opel", державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 5). 02.03.2018 року в м. Одесі по вул. Овідіопольська дорога сталася дорожньо -транспортна пригода за участю автомобіля марки "Opel", державний реєстраційний номер [NUMBER], яким керував водій [PERSON] та автомобіля марки "Mitsubishi Lanser", державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить водію [PERSON] Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 18.04.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачного ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 7). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В подальшому, на підставі заяви [PERSON] про подію, що має ознаки страхового випадку від 02.03.2018 року, акту огляду транспортного засобу від 02.03.2018 року, ремонтної калькуляції № 193571 від 02.03.2018 року, страхового акту № UA 2018030200065/L/01/01 від 05.03.2018 та умов Договору страхування серії АК № 6210471 від 01.04.2017 розмір страхового відшкодування склав 3514,10 грн., позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 2514,10 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13090 від 07.03.2018 року (а.с. 9-14, 15-16, 17-18, 19, 20, 21). Таким чином, позивач здійснив виплату матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП і з цього часу у нього виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно ст. 29 даного Закону України у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п. 33.1.1. ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди,яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом в, частини 1.1. статті 38 Закону Ураїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Статтею 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", страховик має право вимагати компенсацію здійснених виплат від особи, відповідальної за заподіяний збиток у повному обсязі. Згідно зі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Оскільки позивачем було виплачено страхувальнику страхове відшкодування, до нього перейшло право вимоги, яке страхувальник має до особи відповідальної за заподіяну шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У відповідності до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частина 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року передбачає, що оскільки відповідно до ст. 3 Закону України № 1961-ІV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, так і захисту майнових прав страхувальника, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, встановлюється залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах, передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 6-2878цс15, відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому за змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону № 85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За змістом ст. 1194 ЦК України в системному зв`язку зі ст. 993 цього Кодексу та ст. 27 Закону № 85/96-ВР можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки право на відшкодування шкоди заподіювачем є абсолютним, а тому право до кого пред`являти регресну вимогу до заподіювача шкоди чи до страхової компанії з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, - належить позивачу. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, які б спростовували доводи позивача або підтверджували виконання відповідачем вимог позивача повністю або частково. З огляду на зазначене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути шкоду у сумі 2514,10 грн. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем за подання позову до суду у сумі 1921,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved