Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.08.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №77.1/АА-546.07.2, відповідно до умов якого відповідач відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію ( на купівлю автомобіля) загальною сумою 12 380 доларів США, терміном до 17.08.2014 року включно. 27.10.2008 року було укладено додаткову угоду до кредитного договору. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки не відповідає вимогам встановленим законодавчими актами України, був вчинений під впливом обману та грубо порушує права позивача. Просив визнати недійсним кредитний договір №77.1/АА-546.07.2 від 17.08.2007 року. Відповідач звернувся з зустрічним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 37 091,98 грн.. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між відкритим акціонерним товариством «Родовід банк», найменування якого з 17.06.2009 року у відповідності до вимог Закону України «Про акціонерні товариства» було змінено на публічне акціонерне товариство «Родовід банк» та [PERSON] 17 серпня 2007 року було укладено кредитний договір № 77.1/АА-546.07.2. Згідно п.п.1.1 кредитного договору банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 12 380 доларів США терміном до 17.08.2014 року, включно. Згідно з п.п.1.5 кредитного договору. Процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 12,5 % річних. 27 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої п.1.5 кредитного договору змінено, процентну ставку встановлено в розмірі 16% річних. Позичальник, в свою чергу, зобов»язався повністю погасити заборгованість за кредитом. За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню в розмірі подвійної процентної ставки, встановленої в п.1.5 цього договору, від суми простроченого платежу. Факт отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки № 283-649 від 17.08.2007 року. Таким чином, банк виконав взяті на себе зобов»язання щодо надання кредитних коштів згідно з умовами кредитного договору. Однак, відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов»язання за кредитним договором. Крім того, 17 серпня 2007 року з метою повного та своєчасного виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов»язався солідарно відповідати за кредитним договором, а також усіх додаткових угодах, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. Станом на 19 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором боржником не погашена, становить 37 091,98 грн. та складається з: загальної суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 20 980,06 грн. ( період нарахування з 11.10.2011 року по 07.08.2013 року, загальної суми пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту - 12836,46 грн. ( період нарахування з 11.12.2008 року по 13.05.2014 року), пеня за останній рік з 19.03.2014 року по 19.03.2015 року - 0,13 копійок, загальної суми 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 1 966,88 грн. (період нарахування з 11.10.2011 року по 07.08.2013 року), 3% річних за три роки з 19.03.2012 по 19.03.2015 року- 1869,62 грн., загальна сума 3% річних від суми прострочених процентів- 1 308,58 грн. ( період нарахування з 1.12.2008 року по 13.05.2014 року) 3% річних за три роки з 19.03.2012 року по 19.03.2015 року - 1 111, 68 грн.. У судовому засіданні представник позивача за основним позовом, він же представник відповідачів за зустрічним позовом, основний позов підтримав з тих же підстав, просив позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити та просив застосувати строки позовної давності. Представник відповідача, він же представник позивача за зустрічним позовом, в задоволенні основного позову просив відмовити, зустрічний позов просив задовольнити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, 17 серпня 2007 року між акціонерним товариством «Родовід банк» ( нині публічне акціонерне товариство «Родовід банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 77.1/АА-546.07.2. Відповідно до п.1.1 банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 12 380 доларів США по 17 серпня 2014 року ( а.с.60-62). Згідно п.1.5 договору процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 12,5 процентів річних. 27 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 77.1/АА-546.07.2, якою було змінено п.1.5 Кредитного договору та процентна ставка за кредитами за цим договором визначається в розмірі 16% річних ( а.с.63). Крім того, 17 серпня 2007 року між ВАТ «Родовід банк» та [PERSON] було укладено договір поруки ( а.с.64), відповідно до п.1.1 якого поручитель зобов»язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором № 77.1/АА-546.07.2. від 17 серпня 2007 року, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником. Позивач в позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні зазначають, що кредитний договір суперечить ( не відповідає) вимогам чинного законодавства України та був вчинений під впливом обману та грубо порушує права позивача. В порушення п. 3.2 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, кредитний договір не містить графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов»язань споживача ( позивача) за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до правил. Кредитний договір не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту та не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3Правил, визнані обов»язковими. Відповідачем не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для позивача. Відповідач не зазначив в кредитному договорі, але стягував з позивача комісію банку за розрахунково - касове обслуговування, надання виписок, надання довідки - розрахунку, надання копій матеріалів. В кредитному договорі не зазначено обґрунтування вартості супутньої послуги, про здійснення валютно-обмінних операцій та операцій з обов»язковим ( постійним) продажем готівки через касу відповідача за курсом встановленим відповідачем, а не Національним банком України. Крім того, в кредитному договорі не зазначено умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв»язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, відповідач не зазначив в договорі правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом. Також вважають, що положення, встановлені п.3.1,п.3.2,п.3.3,п.3.9,п.5.3.,п.5.5,п.5.6 Кредитного договору є несправедливими умовами кредитного договору. Позивач та його представник вважають, що положеннями кредитного договору та діями відповідача порушено права позивача. Зокрема, в п.7.1 кредитного договору передбачено можливість зміни лише відповідачем умов договору, в т.ч. процентної ставки, в залежності від зміни облікової ставки НБУ, кредитної політики в Україні, або економічної ситуації, або кон»юктури ринку. Позивач же не має можливості ( права) передбаченого кредитним договором на внесення змін до кредитного договору, що порушує його права. Вважають також, що кредитний договір був вчинений під впливом обману. Відповідач умисно ввів позивача в оману та приховав інформацію, не вніс її до положень кредитного договору, в результаті чого, безпідставно стягнув з позивача грошові кошти з надання кредиту готівкою в розмірі 1560 грн. 46 коп.. Умови встановлені в п.4.1 кредитного договору, а саме- кредити надаються позичальнику готівкою з подальшим їх обов»язковим продажем через касу банку, є фіктивними умовами, їх фіктивність була навмисно замовчана відповідачем, внаслідок чого позивач був введений в оману, щодо проведення ним розрахунків суми витрат при прийнятті рішення щодо укладення кредитного договору та сум витрат щодо подальшого виконання умов договору, в результаті чого відповідач отримав можливість безпідставно стягнути з позивача грошові кошти в розмірі 619 грн.. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до вимог ст.11 зазначеного Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Постановою Правління Національного банку України N 168 від 10 травня 2007 р. було затверджено правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Дані Правила розроблено з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів та регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Згідно із п. 2.1 Правил банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. В ході судового розгляду справи стороною позивача не були надані докази обмеження права позивача як споживача даних послуг. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, сплати процентів та неустойки. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов"язання не допускається. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, в судовому засіданні не доведено того факту, що спірний кредитний договір не відповідає вимогам ЦК України, порушує майнові права позивача, містить несправедливі умови. Позивач, звертаючись до суду із вимогами до кредитора, просить визнати кредитний договір недійсним на підставі ст.230 ЦК України, оскільки не було надано необхідної інформації, що дає можливість дати вірну оцінку цій угоді, тим самим його навмисно ввели в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.09 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки підпис на договорі, який він не оспорює, є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, позивачем на договорі ( а.с.62) зазначено, що він підтверджує, що до моменту укладання цього договору в письмовій формі він повідомлений про всі умови кредитування, передбачені ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Пунктом 1 ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу). Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами в спірному договорі. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між сторонами, щодо всіх істотних умов кредитного договору. Також, суд вважає недоведеним факт введення в оману. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в позові слід відмовити. Що стосується зустрічного позову, то він підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України та умов договору, у разі невиконання, чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно з умовами договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу неустойку ( штраф, пеня). Умови кредитного договору позивачем були виконані у повному обсязі, однак, відповідачем [PERSON] допускались порушення строків погашення заборгованості за кредитом та нарахованими процентами. У зв»язку з цим банком було нараховано пеню за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості за період з 11.10.2011 року по 07.08.2013 року в сумі 20 980,06 грн., пеню за несвоєчасне погашення процентів по кредиту за період з 11.12.2008 року по 13.05.2014 року в сумі 12 836,46 грн., 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості за період з 11.10.2011 року по 07.08.2013 року в сумі 1 966,88 грн. та 3% річних від суми прострочених процентів за період з 11.12.2008 року по 13.05.2014 року в сумі 1 308,58 грн.. Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідачів пеню та 3% річних поза встановленими строками позовної давності. У судовому засіданні представник відповідачів подав заяву та просив застосувати строки позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові ( ч.4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи викладене, суд вважає, що стягненню підлягає пеня та 3% річних в межах строків позовної давності. Як вбачається з наданих позивачем за зустрічним позовом розрахунків, пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості за останній рік, а саме з 19.03.2014 року по 19.03.2015 року становить - 00 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів по кредиту за останній рік з 19.03.2014 року по 19.03.2015 року становить 0,13 грн., загальна сума 3% річних від суми простроченої кредитної заборгованості за три роки, з 19.03.2012 року по 19.03.2015 року становить 1869,62 грн., загальна сума 3% річних від суми прострочених процентів за три роки, з 19.03.2012 року по 19.03.2015 року становить 1 111,68 грн.. Всього сума заборгованості за кредитним договором становить 2 981,43 гривні. Відповідачем не оспорювалась правильність наданих розрахунків. Оскільки заборгованість за кредитним договором не відшкодована, вона підлягає стягненню за рішенням суду. Позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з [PERSON] та [PERSON], однак, суд вважає, що заборгованість за кредитним договором слід стягнути лише з відповідача [PERSON] виходячи з наступного. Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Будь- яких доказів того, що позивачем на адресу поручителя [PERSON] направлялись вимоги про погашення боргу, позовні заяви про стягнення боргу, суду не надано. З зустрічним позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду в квітні 2015 року, тому підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором немає. Враховуючи вищенаведене, суд, вважає, що в задоволенні основного позову слід відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити частково. Стягненню з відповідача [PERSON] підлягає також судовий збір, відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial