Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 27 вересня 2002 року по 16 вересня 2009 року він знаходився з відповідачем в шлюбних відносинах. Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO]. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір*ю. Однак останні роки відповідач стала чинити опір у спілкуванні позивача з сином. В 2013 році відповідач стала застосовувати до сина насильство, перестала водити сина до дитячого садка, а з вересня й до школи. Відповідач знаходилась на лікуванні в психіатричній лікарні. Враховуючи всі обставини та інтереси дитини позивач просить суд визначити місце проживання сина разом з ним. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, судові витрати просили з відповідача не стягувати.. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила, що не заперечує проти проживання сина разом з батьком. Представники служб у справах дітей Бабушкінської та Жовтневої районних у місті Дніпропетровську рад в судове засідання не з*явивлися про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. Представник органу опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради просила позовні вимоги позивача задовольнити та визначити місце проживання дитини разом з батьком. Вислухавши думку сторін, допитавши свідка, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з батьком такими що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони з 27 вересня 2002 року по 16 вересня 2009 року перебували у шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] /а.с. 8/ та свідоцтвом про розірвання шлюбі серія [NUMBER] /а.с. 9/. [INFO] року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] /а.с.7/. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір*ю. Однак останні роки [PERSON] стала перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною. Що підтверджується виконавчим документом № 201/6600/13ц виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 03 лютого 2014 року про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у спілкуванні з його сином [PERSON] /а.с. 39/, постановою про відкриття виконавчого провадження від 12 лютого 2014 року /а.с. 40/, вимогами державного виконавця від 20 лютого 2014 року /а.с. 41/ та 21 березня 2014 року /а.с. 42/. Незважаючи на рішення судів [PERSON] постійно чинила перешкоди у спілкуванні сина з батьком, окрім того відповідач не водила сина до дитячого садка, а згодом й не пускала до школи. 21 січня 2014 року комунальним закладом освіти «Середня загальноосвітня школа № 82 » Дніпропетровської міської ради було складено акт відвідування сім*ї [PERSON], згідно якого [PERSON] та [PERSON] стали свідками як [PERSON] на вулиці била свого сина [PERSON] /а.с.18/. 12 лютого 2014 року Кіровським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надано відповідь на звернення [PERSON] в якому повідомлено, що відносно [PERSON] було складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, поставлено на облік до Кіровського РВ та передано повідомлення до дитячої кімнати міліції Кіровського РВ, щодо насильства в сім*ї /а.с. 16/. Постановами Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 та 25 лютого 2014 року було притягнено [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ч. 1 ст. 184 КУпАП. В матеріалах справи мається довідка видана комунальним закладом «Дніпропетровська Клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про знаходження [PERSON] на лікуванні з 04 по 15 квітня 2014 року /а.с. 50/ Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір*ю відповідача пояснила, що [PERSON] на протязі останніх років дійсно не надавала, ні позивачу, ні своїм батьком бачитися з [PERSON], коли вони приїжджали її відвідати двері вона нікому не відкривала. Тримала [PERSON] дома, до дитячого садку не водила, згодом коли [PERSON] пішов до школи, [PERSON] перестала водити його й до школи. Також свідок пояснила що її донька, відповідач по справі останнім часом страждає на психічний розлад здоров*я та знаходилась на лікуванні. З квітня 2014 року [PERSON] проживає разом з батьком відвідує школу, батько не перешкоджає у спілкуванні з [PERSON] ні [PERSON] ні бабусі. [PERSON] працює приватним підприємцем, має задовільну характеристику, проживає в [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON], синами [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та донькою [PERSON] [INFO] /а.с. 11/. Відповідно акту обстеження умов проживання, складеним управлінням-службою у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради 28 квітня 2014 року за адресою: [ADDRESS] виділена окрема кімната з усім необхідним для повноцінного розвитку та проживання дитини. 20 червня 2014 року виконавчим комітетом Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради надано висновок щодо доцільності проживання малолітнього [PERSON] [INFO], з батьком [PERSON]. Згідно зі ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Враховуючи ставлення батьків [PERSON] та [PERSON] до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до батька, висновок органа опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної у місті ради, вік дитини, побутові умови проживання батька та матері, можливість створення належних умов для виховання, те що [PERSON] може створити необхідні умови для проживання та розвитку дитини, задоволення гармонійного її розвитку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, думку відповідача яка в судовому засіданні не заперечувала проти визначення місця проживання її сина [PERSON] разом з батьком, суд вважає, що визначення місця проживання дитини разом із батьком буде в повній мірі сприяти розвитку та інтересам дитини. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Враховуючи викладене суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved