Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що сторони уклали між собою шлюб 21.08.2008 року. В період зазначеного шлюбу у сторін народилась малолітня дитина: син - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу сторони придбали за спільні кошти майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] , автомобіль „Daewoo Lanos", д.н.з. [NUMBER] , 2006 року випуску. Вказане майно було оформлене на відповідача, який відмовляється визнавати частку власності в даному майні за позивачем. Тому просить при поділі майна подружжя відступити від рівності часток подружжя, враховуючи положення ч.2-3, ст.71 СК України, визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини вказаної квартири та стягнути з відповідача на користь позивача 60 000 грн. вартості 2/3 частини зазначеного автомобіля, який був придбаний за 90 000 грн. Вказане обґрунтовується тим, що з позивачкою залишився проживати їх малолітній син, за життя та здоров`я якого взагалі не дбає батько дитини, відповідач має велику заборгованість по стягненню аліментів, не приймав участь у додаткових витратах на дитину, не надає кошти на сплату частки сина вартості використаних житлово-комунальних послуг. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але у направленому відзиві до суду просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтувавши його тим, що квартира [ADDRESS] хоч і придбана в період шлюбу, але за кошти, що належали особисто відповідачу, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , про що чудово знала позивач, тому і право власності на спірну квартиру безспірно було оформлено на відповідача. Тобто, спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Що стосується автомобіля, то він був придбаний не за 90 000 грн., як вказує позивач у позовній заяві, а за 45 000 грн., при цьому транспортний засіб не є результатом спільної праці чи спільних коштів подружжя, тому не підлягає поділу. Що стосується дитини, то відповідач ніколи не ухилявся від його утримання та виховання: він часто спілкувався з сином по телефону, вони вчили уроки по відео-Вайберу, син часто залишався у відповідача на декілька днів, перебував у нього під час зимових та літніх канікул, між ними склались чудові дружні відносини. З 22.08.2013 року син зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві власності. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб 21.08.2008 року, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №876 (а.с.25-26). В період зазначеного шлюбу у сторін народилась малолітня дитина: син - [PERSON] , [INFO] (а.с.22), який проживає разом з матір`ю. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.11.2018 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.18-19). В подальшому позивачу 22.11.2019 року, уклавши новий шлюб з [PERSON] , було присвоєно нове прізвище „ [PERSON] " (а.с.24). У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В період зареєстрованого шлюбу сторони придбали майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 13.09.2012 року (а.с.23), яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за №37831461 за [PERSON] (а.с.11) та автомобіль „Daewoo Lanos", д.н.з. [NUMBER] , 2006 року випуску згідно договору купівлі-продажу 5946/2018/797869 транспортного засобу за 45 000 грн. (а.с.88). Правоустановчий документ на вказаний автомобіль, тобто свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу сторонами не надано. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідач [PERSON] заперечував позивачу, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, надавши суду копію договору купівлі-продажу квартири від 7.08.2012 року, за яким відповідач продав квартиру [ADDRESS] за 225 300 грн. (а.с.87), і за отримані кошти придбав спірну квартиру, наполягаючи, що остання є особистою приватною власністю [PERSON] . Однак, такі ствердження суд не може покласти в основу рішення, оскільки відповідачем не надано доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України, що саме за кошти отримані від продажу відповідачем квартири в м. Суми була придбана квартира [ADDRESS] . А сам факт реєстрації права власності на вказане нерухоме майно на ім`я [PERSON] не є таким доказом. Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] , придбана в період шлюбу сторін по справі, є спільним сумісним майном зазначеного подружжя. За змістом ч.2, ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За правилами ч.3, ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як рекомендує п.п.4-5, п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Позивач [PERSON] у своїй позовній заяві, що підтвердила і в судовому засіданні, просила відступити від засад рівності часток при поділі майна подружжя, обґрунтовуючи тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не забезпечує сина необхідним харчуванням, одягом, не піклується про його навчання, ухиляється від сплати аліментів, не приймав участь у додаткових витратах на дитину, не надає кошти на сплату частки сина вартості використаних житлово-комунальних послуг. Тобто наполягала на застосуванні ч.2, ст.70 СК України. Однак будь-яких доказів обставин, що мають істотне значення, зокрема, що відповідач не дбав і не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні малолітньої дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, в розумінні ст.76-80 ЦПК України судові не надала. Надання судові постанови про розшук майна боржника від 12.02.2020 року (а.с.16) та розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (а.с.20-21) не вказує безпосередньо на умисне ухилення від участі в утриманні малолітньої дитини, при цьому відповідач несе іншу відповідальність перед позивачем у вигляді можливого стягнення пені за прострочення сплати аліментів, тощо. Також позивач не довела в суді, що розмір аліментів, який вона одержує на утримання сина, який проживає з нею, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира [ADDRESS] придбана сторонами в період їх зареєстрованого шлюбу, а у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, при цьому підстав для відступлення від засад рівності часток при поділі майна подружжя немає, і приймаючи до уваги описані вище норми права, тому за позивачем та відповідачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним в порядку поділу майна подружжя, в задоволенні решти вимог позову щодо квартири необхідно відмовити. Оскільки сторонами по справі не надано правоустановчий документ на спірний автомобіль та/або докази про наявність на день подачі позову до суду або розгляду справи, що вказаний транспортний засіб належить на праві власності одному із подружжя, при цьому позивач в судовому засіданні з цього приводу клопотань не заявляла, тому в задоволенні частини позову про стягнення 60 000 грн. з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 2/3 частини автомобіля DAEWOO LANOS, 2006 року випуску в порядку поділу майна подружжя необхідно відмовити. Крім того, виходячи з дати придбання спірного автомобіля 24.01.2018 року (а.с.88), хоч сторони і перебували в зареєстрованому шлюбі, але їх сімейні стосунки, тобто шлюбно-сімейні відносини, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, тощо, були припинені в листопаді 2013 року, про що зазначила позивач у своїй позовній заяві до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу від 31.07.2017 року (а.с.82-83), тому суд вважає, що відповідач [PERSON] придбав спірний автомобіль за свої власні кошти і вказаний транспортний засіб є його особистою приватною власністю в порядку ст.57 СК України. Згідно ст.133; 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 655 грн. судового збору, що є 1/2 частиною від необхідної до сплати позивачем суми при зверненні до суду в розмірі 1310 грн., виходячи із вартості спірної квартири 130 975 грн., в задоволенні стягнення решти суми судового збору необхідно відмовити.

Outcome: partial