Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно їх спільного сина - [PERSON], [INFO]. Третьою особою по справі було зазначено Службу у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що син сторін по справі проживає та перебуває на повному утриманні і вихованні позивачки. Відповідач , який є батьком дитини, з моменту її народження ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не навідує сина, не піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться долею дитини. Також, відповідач не приймає участі в матеріальному забезпеченні сина та неналежним чином сплачує аліменти. В судових засіданнях по справі позивач та її представник позов підтримали повністю, значною мірою деталізувавши наведені у позовній заяві доводи щодо вкрай неналежного піклування відповідача про свого сина додатково вказавши на те, що [PERSON], з моменту вагітності позивача, покинув її, і з того часу не піклується про сина та не цікавиться його долею. На даний час дитина не визнає відповідача за батька і не бажає з ним, в подальшому, спілкуватися та називати його батьком. Також позивач наголосила на тому, що за останні чотири роки, відповідач взагалі із сином не бачився та його долею не турбувався, що є зайвим свідченням обставин щодо його неналежного піклування про дитину. Відповідач, у письмовому запереченні на позов (а.с. 22-24) та у процесі судового розгляду справи, позовних вимог не визнав, з посиланням на те, що дитина знає його як батька. Посилання представників позивача про нехтування ним своїм сином не відповідає дійсності, так як він приходив до сина в школу, а також періодично зустрічався з ним та його матір'ю. Вважає, що подання до суду даного позову зумовлено виключно бажанням самої позивачки. Під час судового розгляду справи, відповідач визнав також обставини відносно того, що неналежним чином не піклувався про свого сина, однак таке його ставлення визначальною мірою пов'язане з поведінкою самого позивача, яка не завжди дозволяла йому перебувати із сином наодинці по місцю його фактичного проживання, чи при зустрічі з ним у місті. На даний час він зробив для себе відповідні висновки, і намагатиметься виправити ситуацію, пов'язану з неналежною увагою до свого сина, для якого бажає і надалі бути батьком. За доводами позивача, причиною несвоєчасної сплати аліментів, є відсутність постійного та регулярного заробітку, а також перебування на його утриманні інших трьох дітей. Крім того, відповідач зауважив на тому, що із соціальних мереж йому відомо про життя сина, а також про його інтереси та вподобання. На підставі ухвали суду від 17 грудня 2018 року до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача було залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради. Під час судового розгляду справи були за слуханні свідчення гр. [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які, загалом вказали на обставини щодо відсутності належної турботи відповідача про свого сина - [PERSON] Також, з метою об'єктивного вирішення справи, з урахуванням приписів ст. 171 Сімейного кодексу України, судом було заслухано думку самої дитини по відношенню до спірної по справі ситуації. Так, у присутності представника органу опіки та піклування Степанової О.Р. - [PERSON] в однозначній мірі зазначив, що його зустрічі з батьком були вкрай поодинокими, в переважній більшості на ранніх роках його життя. В останні чотири роки з батьком він взагалі не спілкувався. Наголосив також на тому, що його біологічний батько не проявляв про нього турботу та не цікавився його долею. При цьому, батьком він називає та рахує теперішнього чоловіка його матері. Представник третьої особи (2), в процесі судового розгляду справи, вказала на обставини щодо незадовільного ставлення та піклування відповідача про його сина та подала суду Висновок від 22.01.2019 року №50/01-32 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON]. Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об'єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов'язані виконанням батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої дитини - [PERSON]. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Так, сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], а.с. 5). 10 лютого 2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (копія свідоцтва серії [NUMBER], а.с. 6). Після реєстрації розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище «[PERSON]». 25 листопада 2010 року позивач повторно уклала шлюб із [PERSON]. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с. 4б). 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, однии з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України ). Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Роз'яснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (п. 16) (надалі - Постанова) зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Також по відношенню до фактичних обставин справи слід зазначити те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб'єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правовоїпроцедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов'язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Правові норми, які міститься в частині другій статі 171 Сімейного кодексу України передбачають те, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Як зазначалося перед цим, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку буде виправданим і пропорційним, оскільки цього потребують інтереси дитини, яка висловила свою однозначну позицію відносно необхідності позбавлення відповідача батьківських прав, у зв'язку з тим, що його біологічний батько не піклувався про нього та не дбав про його фізичний, духовний та моральний розвиток. Також малолітній син сторін по справі зазначив, що в майбутньому не має жодного бажання називати відповідача батьком, оскільки таким для нього є теперішній чоловік його матері, який піклується про нього та забезпечує всім необхідним. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач спілкувався із сином, однак такі його дії носили вкрай мінливий та непостійний характер та мали місце переважно на перших роках життя сина, що не може бути свідченням належного виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина. В останні чотири роки контакту батька із сином майже не було, що не заперечується і самим відповідачем. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У процесі судового розгляду справи, судом досліджено поданий відповідачем відеозапис окремих моментів спілкування відповідача з його сином на ранніх роках життя [PERSON]. Однак, вказаний доказ суд не визнає достатнім для підтвердження обставин щодо належного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, в контексті з приписами ст.ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України та ст. ст. 8, 12 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки зафіксована на ньому інформація не є свідченням добросовісного виконання [PERSON] батьківських обов'язків по відношенню до свого сина. Відповідачем подано суду також заяви свідків (а.с. 32, 33-34, 35-36, 38, 39), які за його доводами підтверджують обставини щодо його турботи про дитину та зацікавлення її долею. Надаючи правову оцінку таким доказам, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Так, зазначені перед цим заяви свідків подані відповідачем на підставі ст. 93 Цивільного процесуального кодексу України. В свою чергу, ст. 93 Цивільного процесуального кодексу України передбачає письмове опитування учасників справи як свідків. Так, відповідно до частини першої вказаної статті учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов'язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п'ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання (частина третя ст. 93 Цивільного процесуального кодексу України). Аналіз вказаної норми Закону дає можливість зробити висновок, що письмове опитування стосується виключно учасників справи, відповіді на запитання подаються безпосередньо опитуваною особою до суду у формі заяви свідка. Враховуючи викладене, а також той факт, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є учасниками справи, відповіді на запитання у формі заяви свідка подано до суду не ними особисто, а відповідачем, тому такі заяви свідків не є допустимими доказами в розумінні ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України. Разом з тим, відсутніми є підстави ставити під сумнів наявну в довідці Мукачівської районної ДЮСШ ФСТ «Колос» інформацію. Так, у вказаному документі зазначено, що за період навчання [PERSON], [INFO], активну участь в спортивному житті дитини беруть [PERSON] та [PERSON]. З 2011 по 2018 рік батько - [PERSON] спортивним життям дитини не цікавиться. На тренуваннях та змаганнях дитини не був присутній жодного разу (а.с. 50). У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 22.01.2019 року №50/01-32 вказано на доцільність [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON]. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню сина. Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду, матеріали справи не містять. Посилання відповідача на обставини того, що позивач перешкоджала йому у повній мірі реалізувати свої батьківські обов'язки є вкрай непереконливими, оскільки жодних доказів того, що такі перешкоди мали місце матеріали справи не містять. Також відсутніми є і фактичні дані, які б свідчили про спроби відповідача на протязі 13 років вирішити проблемні питання у спілкуванні із сином через органи опіки та піклування та ін. Суд також зазначає, що спілкування із сином та турбота про нього не обмежуються відвідуванням дитини за місцем її фактичного проживання, так як таку об'єктивну можливість біологічний батько дитини мав і в освітньо навчальних та спортивних закладах, які відвідував [PERSON]. При ухваленні рішення в даній справі суд враховує положення частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з того, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів самої дитини, тому задовольняючи позов суд вважає, що від такого вирішення справи у житті дитини - [PERSON] настануть позитивні наслідки, оскільки дитина пов'язує своє наступне життя у сім'ї позивача та її теперішнього чоловіка, якого [PERSON] називає батьком. І таке втручання для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції суд визнає виправданим у спірній по справі ситуації і здатним забезпечити належний захист інтересів дитини для її подальшого гармонійного розвитку. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки матеріали справи містять належні та достатні доказові матеріали, які достовірно та безпосередньо підтверджують вказані в позові обставини щодо ухилення відповідача від виховання свого сина. 3. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved