Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить встановити факт його постійного проживання з 2005 року на території України на законних підставах відповідно до постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2005 року по кримінальній справі № 1-1041/05, визнати громадянином України без проведення процедури прийому до громадянства, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області документувати його паспортом громадянина України, визнати право на реєстрацію транспортного засобу в органах ДАЇ МВС України без сплати мита, повернути кошти сплачені в 2009 році за державне мито та послуги ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області на загальну суму 249 гривень 72 копійки, провести оформлення документів набуття громадянства України за рахунок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, відшкодування моральної шкоди, що з 2005 року не оформлені документи про приналежність позивача до громадянства України, признати відповідачем законності проживання дітей позивача на території України, встановити факт проживання неповнолітніх дітей позивача на території України, визнати право неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на отримання громадянства України при досягненні ними повноліття. При цьому позивач посилається на те, що в квітні 2005 року Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відносно нього було порушено кримінальну справу за скоєння злочину передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2005 року по кримінальній справі № 1-1041/05, міру запобіжного заходу відносно нього змінили з утримання під вартою на підписку про невиїзд. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2005 року по кримінальній справі № 1-1041/05 його визнано винним в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України він звільнений від відбуття покарання та судом встановлено випробувальний термін один рік, якщо він в період встановленого терміну не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки відповідно до ст. 76 КК України: не виїздити за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи; періодично з'являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи. До набуття вироку законної сили міру запобіжного заходу відносно нього залишили попередню - підписку про невиїзд. Позивач вказує, що зазначений вирок ним було оскаржено, та судом апеляційної інстанції справу повернули на новий розгляд. Постановою слідчого СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19.10.2012 року кримінальне переслідування відносно [PERSON] було закрито, міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд - відмінена. Також позивач вказує на те, що в 2009 році він звертався з заявами до ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області щодо отримання громадянства України чи надання дозволу на імміграцію в Україну, та ним було надано повний пакет документів передбачений Законом України від 07.08.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» і сплачено квитанції держмита та послуг на загальну суму 249 грн. 72 коп. Позивачем 27.04.2010 року за № М-81 отримана відповідь за підписом начальника відділу у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області [PERSON] якою роз'яснено підстави набуття громадянства України, умови прийняття до громадянства України та отримання дозволу на імміграцію. Позивач вказує, що дії ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області ним було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду, проте суд позовні вимоги не розглянув. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала повністю. Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, та надав у судовому засіданні усні заперечення. Вислухавши осіб, що беруть участь в справі, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні і доказів, що є в справі, позов не підлягає задоволенню. Так, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється громадянином республіки Молдова. В квітні 2005 року Хмельницьким ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за скоєння злочину передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.07.2005 року по кримінальній справі № 1-1041/05, міру запобіжного заходу відносно [PERSON] змінили з утримання під вартою на підписку про невиїзд. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28.09.2005 року по кримінальній справі № 1-1041/05 [PERSON] було визнано винним в скоєнні злочину передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України [PERSON] був звільнений від відбуття покарання та судом встановлено випробувальний термін на один рік. Відповідно до ст. 76 КК України [PERSON] було заборонено виїздити за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи; періодично з'являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи. До набуття вироку законної сили міру запобіжного заходу відносно [PERSON] залишили попередню - підписку про невиїзд. Винесений судом першої інстанції вирок [PERSON] оскаржив, та судом апеляційної інстанції справу було повернуто на новий розгляд. Постановою слідчого СВ Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19.10.2012 року кримінальне переслідування відносно [PERSON] було закрито, міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд - відмінена. В 2009 році [PERSON] звернувся з заявами до ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області щодо отримання громадянства України та надання дозволу на імміграцію в Україну, ним було надано пакет документів передбачений Законом України від 07.08.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію», сплачено квитанції держмита та послуги ВГІРФО на загальну суму 249 грн. 72 коп. [PERSON] 27.04.2010 року за № М-81 отримав відповідь за підписом начальника відділу у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУ МВС України в Одеській області [PERSON], йому було роз'яснено підстави набуття громадянства України, умови прийняття до громадянства України та отримання дозволу на імміграцію. З моменту отримання відповіді [PERSON] мав право, у визначений КАС України термін, оскаржити дії ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області до Одеського окружного адміністративного суду та своїм правом скористався. Статтею 3 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство» визначено належність до громадянства України. Згідно зазначеної статті громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Статтею 6 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство» визначено підстави набуття громадянства України. Згідно зазначеної статті громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Статтею 9 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України. Умовами прийняття до громадянства України є: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України; 2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов'язання припинити іноземне громадянство (для іноземців). Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство (підданство) цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов'язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Подання зобов'язання припинити іноземне громадянство не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави, або якщо міжнародні договори України з іншими державами, громадянами яких є іноземці, передбачають припинення особами громадянства цих держав одночасно з набуттям громадянства України. Іноземці, які подали зобов'язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства; 3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки, і на іноземців чи осіб без громадянства, які перебували з громадянином України понад два роки у шлюбі, що припинився внаслідок його смерті. Дворічний термін перебування у шлюбі з громадянином України не застосовується до іноземців і осіб без громадянства, яким було надано дозвіл на імміграцію відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію". Для осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, термін безперервного проживання на законних підставах на території України встановлюється на три роки з моменту надання їм статусу біженця в Україні чи притулку в Україні, а для осіб, які в'їхали в Україну особами без громадянства, - на три роки з моменту в'їзду в Україну; 4) отримання дозволу на імміграцію. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, та на іноземців і осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні; 5) володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі); 6) наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні. Положення, передбачені пунктами 3-6 частини другої цієї статті, не поширюються на осіб, які мають визначні заслуги перед Україною, і на осіб, прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України. Прийняття до громадянства України дитини, яка проживає в Україні і один із батьків якої або інша особа, яка відповідно до цього Закону є її законним представником і має дозвіл на імміграцію в Україну, здійснюється без урахування умов, передбачених пунктами 1, 3-6 частини другої цієї статті. Дозвіл на імміграцію в Україну не вимагається, якщо законним представником дитини є особа, якій надано статус біженця в Україні або притулок в Україні, або іноземець чи особа без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України "Про імміграцію" (7 серпня 2001 року) і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні. До громадянства України не приймається особа, яка: 1) вчинила злочин проти людства чи здійснювала геноцид; 2) засуджена в Україні до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (до погашення або зняття судимості) з урахуванням рівня загрози для національної безпеки держави; 3) вчинила на території іншої держави діяння, яке визнано законодавством України тяжким або особливо тяжким злочином. Особа, яка набула громадянство України і подала декларацію про відмову від іноземного громадянства, зобов'язується повернути паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави. Вимога про взяття зобов'язання повернути паспорт іноземної держави не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні. Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України. Відповідно до ст. 4 Закону України від 07.08.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України. Повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції визначено статтею 6 Закону України від 07.08.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію». Згідно зазначеної статті Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл. Відповідно до ст. 9 Закону України від 07.08.2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники. Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір'ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону. Крім зазначених документів подаються: 1) для осіб, зазначених у пункті 1 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує підтримку їхнього клопотання центральним органом виконавчої влади України; 2) для осіб, зазначених у пункті 2 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці; 3) для осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа про державну реєстрацію іноземної інвестиції в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України; 5) для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, який підтверджує, що особа раніше перебувала в громадянстві України; 6) для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні; 8) для осіб, зазначених у пункті 8 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа, що підтверджує встановлення особі статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також документ, що підтверджує факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з дня встановлення їй статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України; 10) для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України"; 11) для осіб, зазначених у пункті 4 частини третьої статті 4 цього Закону, - подання центрального органу виконавчої влади України про те, що імміграція особи становить державний інтерес для України; 12) для осіб, зазначених у пункті 5 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують отримання статусу закордонних українців, або копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки із закордонними українцями. Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості. Якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання. Розслідування кримінальної справи № 1-1041/05 проводилося слідчим Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Запобіжний захід [PERSON] - підписка про невиїзд, обирався Малиновським районним судом м. Одеси. Згідно Закону України від--- № --- «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування отримують громадяни, відносно яких були здійсненні незаконні дії передбачені ч. 1 ст. 1 цього Закону, а саме: незаконне засудження, незаконне притягнення як обвинуваченого, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконне накладання арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій , що обмежують права громадян. Також право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених вищевказаним Законом, згідно зі ст. 2, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інше, а також закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що будь-які правовідносини між позивачем та Головним управлінням ДМС України в Одеській області не виникали, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed