Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

позивач та його представник просять суд розірвати шлюб між ним, [PERSON] Онер та [PERSON], зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, посилаючись на те, що 7 червня 2006 року між ним, громадянином [PERSON] [PERSON] Онер та громадянкою України [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області. Від шлюбу мають двох дітей - доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивач не проживає із відповідачем півтора року, тому шлюб між ними має лише формальний характер, оскільки особисті відносини між ним та відповідачем тривалий час мають негативний характер, а саме: відсутність нормального спілкування, порозуміння, взаємоповаги. Наведені ним обставини суперечать самому визначенню шлюбу. Адже відповідно до Сімейного кодексу України "Шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка". На жаль, в його випадку поняття сімейного союзу взагалі відсутнє. Відповідач разом з дітьми проживає окремо в місті Кагарлик (за місцем реєстрації). Переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить його інтересам, інтересам його дітей, що мають істотне значення. Також зауважує, що відповідач відмовляється розірвати шлюб в порядку статті 109 Сімейного кодексу України, а тому він вимушений звертатися до суду за захистом свої прав і інтересів. Відповідно до частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з частиною 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Звертає увагу суду, що від участі у вихованні та утриманні його дітей не відмовляється. Майновий спір між ним та відповідачем відсутній. Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Згідно з статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Представник відповідач позовні вимоги позивача не визнав з наступних підстав. Представник відповідача вважає, що сімю сторін можливо зберегти. Під час дії примирення відповідач намагалася примиритися, проте цього не хоче позивач. Якщо суд вважати, що шлюб між позивачем та відповідачем не можливо зберегти, то просить суд залишити відповідачу прізвище [PERSON]. Окрім того, необхідно вирішити питання щодо дітей та залишити їх на вихованні та проживанні відповідача. Вислухавши представників сторін, позивача та вивчивши матеріали справи суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. \~\~\~\~\~\~\~\~ Зважаючи на принципи\~\~рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, та під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції про дискримінацію жінок в частині першій підпункту\~с)однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання, тобто дружина шлюбом не закріпляється за чоловіком по життєво. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово\~сімейний\~засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово\~союз\~підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до п. 9\~ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР\~(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог\~ст. 24 Сімейного кодексу України\~шлюб грантується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Між позивачем громадянином [PERSON] [PERSON] Онер та відповідачем громадянкою України [PERSON] укладений шлюб, який був зареєстрований 07 червня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 51. Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], які проживають з відповідачем. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1\~ст. 111 СК України\~вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5\~ст.191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2015 року клопотання представника відповідача [PERSON] задоволено та було надано сторонам строк у шість місяців для примирення до 18 серпня 2015 року (а.с.93). Проте, ще до закінчення наданого судом строку для примирення відповідачем на території Турецької Республіки було подано позов про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем та позов про стягнення аліментів, оскільки відповідач зрозуміла, що примирення між ними вже досягнути не можливо. Вказане було підтверджено представником відповідача в судовому засіданні та наданий позивачем письмовий документ, з якого вбачається, що 14.08.2015 року було відкрито цивільну справу про розлучення у звязку з порушенням основ шлюбного союзу. Тобто, шлюб між позивачем та відповідачем носить формальний характер. Причиною розпаду сім'ї стало те, що у сторін часто виникали непорозуміння, що призвело до втрати почуття поваги та любові. З серпня 2012 року сторони спільно не проживають та не підтримують подружніх відносин, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу є не можливим. При вирішенні даного спору суд виходить з того, що відповідно до вимог\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом\~ст. 55 СК України\~дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4\~ст. 56 СК України). Стаття 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім»ї. Аналогічні приписи викладені у\~ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. ч. 3, 4\~ст. 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Сторонам надавався термін для примирення, однак на даний час відносини між подружжям не змінилися, сторони не примирилися, проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, а позивач в суді наполягав на розірванні шлюбу. Відповідно до вимог\~ст.112 СК України\~суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих та з врахуванням норм\~\~ст. 112 СК України, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам дітей, інтересам суспільства, у зв'язку з чим, шлюб між ними повинен бути розірваний. Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України\~охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обовязки подружжя. Сторонам надавався термін для примирення, однак на даний час відносини між подружжям не змінилися, сторони не примирилися, проживають окремо, не підтримують подружніх відносин, а позивач в суді наполягав на розірванні шлюбу. Спільне життя у них не склалося, оскільки як виявилося згодом, їхні характери є зовсім різними, погляди на подружнє життя не співпадають. Примирення між сторонами є неможливим, оскільки попередні намагання примиритись не дали позитивного результату. Проживання сторони як подружжя у спільному шлюбі є безперспективним з точки зору подальших шлюбних стосунків між ними, оскільки їхнє спільне проживання завдають моральних та психологічних страждань їхнім дітям. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Виходячи з вищенаведених норм СК України позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. За положеннями ч.1 ст. 112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дітей та інші обставини життя подружжя. Згідно ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. \~Оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливі, суперечить інтересам подружжя, тому суд вважає за необхідне задовольнити позов і розірвати шлюб між сторонами. У відповідності до вимог\~ст. 28 ЦК України\~фізична особа набуває прав та обовязків і здійснює їх під своїм іменем. Імя фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить. Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до\~ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається. Статтею 295 цього-ж Кодексу\~передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Сімейним Кодексом України\~(ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з частиною 2\~статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1\~статті 110 Сімейного кодексу України\~визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до\~статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Представник відповідача в судовому засідання вказав, що якщо суд прийде до висновку про задоволення вимог позивача та винесення рішення про розірвання шлюбу між сторонами, то відповідачу залишити прізвище «Омероглу». Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що при реєстрації розірвання шлюбу відповідачу слід залишити прізвище «Омероглу». Згідно зі\~ст. 157 Сімейного кодексу України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до\~ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України „Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом\~ст.141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Згідно із\~ст. 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і\~\~основоположних свобод\~(зі змінами внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами\~\~та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вжити таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.1 ч.ч.2,3 глави 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей\~\~(учинено у м. Страсбург 25 січня 1996 року, реєстраційний код 37216/2006) предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення\~\~становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосується дітей, визначається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов'язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця\~\~проживання дітей та доступу до них. Статтею 2 глави 1 зазначеної Конвенції визначено термін «суб'єкти батьківської відповідальності» - батьки та інші особи чи органи, які мають здійснювати частково або повністю батьківську відповідальність. Відповідно до ст.ст.3,7,8,18,19 Конвенції про права дитини (ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей,\~\~незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,\~\~опікунів чи інших\~\~осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній\~\~основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, докладають всіх можливих зусиль до того, щоб\~\~забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть\~\~основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних,\~\~соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини\~\~від відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до ч.1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (підписана 15 травня 2003 року, набрала чинності для України 01 квітня 2007 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах\~\~дітей. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається\~\~можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми\~\~контакту з одним з батьків. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю свої батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітні діти не повинні, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Позивач не заперечував проти того, щоб його діти залишилися проживати із матірю за місцем її реєстрації, тому суд приходить до висновку про необхідність залишити проживати неповнолітніх [PERSON] Алтуговича, [INFO] та [PERSON] [PERSON] Алтугівни, [INFO] визначити за місцем реєстрації матері [PERSON]. На підставі ст.. ст. 110, 112 СК України, Законом України «Про Державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved