Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У липні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк" (далі - ПриватБанк) пред'явило у суд позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги ПриватБанк обґрунтовує тим, що 22 серпня 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 1707 грн. 55 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 листопада 2007 року. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за договором станом на 2 березня 2011 року утворилась заборгованість в сумі 22522 грн. 58 коп., яка складається із тіла кредиту 1707 гр. 60 коп., відсотків за користування кредитом 10093 грн. 07 коп., комісії за користування кредитом 125 грн. 52 коп., пені 9047 грн. 70 коп., штрафу (фіксована сума) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1048 грн. 69 коп. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість 22522 грн. 58 коп. та понесені ним судові витрати. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2011 року позов задоволений у повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням, відповідач звернувся до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд дійшов висновку про наявність між сторонами договірних відносин без урахування тієї обставини, що він ніколи не проживав у м. Дружківка Донецької області, а на час укладення спірного договору знаходився у м. Геленджик Краснодарського краю Російської Федерації. Крім того, про пред'явлення позову він не був обізнаний, акт від 27 серпня 2011 року, який міститься на ас. 24, є сфальсифікованим. Суд при розгляді справи неправильно зазначив у рішенні прізвища відповідача та не зважив на наявність в матеріалах справи копії паспорту іншої особи, серія якого зазначена у позовній заяві. У судове засідання особи, які беруть участь у справі, не з'явились; подавши клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Встановивши факт порушення [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, суд задовольнив позов у повному обсязі. Однак повністю погодитись з висновком суду не можна з наступних підстав. У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом першої інстанції правильно установлено, що 22 серпня 2007 року закрите акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк", після зміни назви публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк", та [PERSON] уклали договір про надання кредиту, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у сумі 1707 грн. 55 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік (або 1% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20 листопада 2007 року (ас. 5). Відповідач [PERSON] належним чином не виконував свої зобов'язання, внаслідок чого станом на 2 березня 2011 року утворилась заборгованість. Задовольняючи позов повністю, суд виходив з того, що сума заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитом підлягає стягненню разом з нарахованими позивачем штрафними санкціями. Проте суд дійшов такого висновку без урахування обставин справи, правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. За правилами частини першої ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктами 6.1, 6.3 яких установлено відповідальність у вигляді сплати пені у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості та штрафу 500 грн. + 5% від суми заборгованості (ас. 7-8), не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили таку відповідальність в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо відповідальності зі сплати пені та штрафу, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, а також пункт 5.3, на який позивач посилається у позовній заяві як на підставу стягнення штрафів, містять розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо розміру комісії, сплати неустойки (пені та штрафу) немає. У зв'язку із цим відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Перевіряючи доводи апелянта, що між сторонами у справі не був укладений спірний кредитний договір у зв'язку з відсутністю відповідача на території України, колегія суддів визнає їх хибними. Так, у силу статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту відсутності відповідача на території України саме на день укладення 22 серпня 2007 року кредитного договору. Доданий до апеляційної скарги вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2010 року, залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 травня 2011 року, на який [PERSON] посилається як на підставу своїх заперечень, також не підтверджує такий факт. Зокрема, згідно з вироком, строк покарання [PERSON] обраховується з 18 липня 2009 року, тобто після дати укладення кредитного договору. Ураховуючи, що невиконання боржником зобов'язань щодо погашення заборгованості за кредитним договором порушує права ПриватБанку, позов підлягає частковому задоволенню зі стягненням на користь позивача заборгованості за кредитним договором № KTXRRX13716131 станом на 2 березня 2011 року в сумі 11800 грн. 67 коп., яка складається із тіла кредиту 1707 гр. 60 коп., відсотків за користування кредитом 10093 грн. 07 коп. [PERSON] не надано доказів на спростування розміру заборгованості із тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, визначеного позивачем. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заява відповідача про застосування позовної давності до ухвалення рішення відсутня. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постановах від 24.06.2015 р. у справі 6-738цс15; від 01.07.2015 року у справі 6-757цс15). Долучення до позовної заяви копії паспорту іншої особи та помилка у прізвищі відповідача у судовому рішенні («Дяченко» замість «Дьяченко») не впливає на правильність висновків суду про те, що право позивача на повернення кредиту та сплату процентів відповідачем підлягає судовому захисту шляхом стягнення заборгованості. У анкеті позичальника містяться паспортні данні, що відповідають паспорту апелянта (ас. 5, 93). Не підтверджуються матеріалами справи доводи скарги, що акт про відмову [PERSON] отримати позовну заяву та надати письмові пояснення сфальсифікований. Ураховуючи викладене, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасувавши оскаржене рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом 125 (сто двадцять п'ять) грн. 52 коп., пені 9047 (дев'ять тисяч сорок сім) грн. 70 коп., штрафу (фіксована сума) 500 (п'ятсот) грн., штрафу (процентна складова) 1048 (одна тисяча сорок вісім) грн. 69 коп. та відмовивши в цій частині позову. В іншій частині рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Outcome: partial