Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», у якій просить суд визнати договір позики № 593240192 від 24 січня 2021 року, укладений між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», недійсним. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено договір № 593240192 від 24 січня 2021 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримав позику, однак позивач вважає, що вказаний правочин є недійсним, так як ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було надано йому фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Наголошує, що ним не було підписано даний договір. Також, позивач зазначає, що у порушення вимог частин 2, 3 статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів», частин 2, 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» відповідачем не було надано позивачу у письмовому вигляді всієї необхідної інформації щодо умов договору, що свідчить про нечесну підприємницьку практику відповідача, та, в свою чергу, згідно з вимогами частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також частини 1 статті 230 ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Крім того, позивач зауважує, що за приписами пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, та можуть бути визнані недійсними. Разом з тим, [PERSON] зазначає, що прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено ним шляхом проставлення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відтак, договір про надання позики, укладений між ним та відповідачем, є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Разом з тим, позивач зауважує, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений між ним та відповідачем, містить ознаки кредитного договору, однак у ньому не була зазначена ціна та сукупна вартість кредиту. Крім того, позивач стверджує, що відповідачем було введено його в оману щодо істотних умов договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, а також приховано інформацію про непомірно велику відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання. Зокрема, повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), у зв`язку з чим він погодився на укладання зазначеного договору. При цьому було порушено принцип рівності сторін, так як йому запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. Позивач вважає, що вищевикладені обставини в сукупності є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 11 травня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 08 червня 2021 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; зобов`язано відповідача надати суду екземпляр договору позики, укладений між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до першого судового засідання у справі. 08 червня 2021 року за заявою представника відповідача проведення розгляду справи відкладено до 19 липня 2021 року. Того ж дня, 08 червня 2021 року, представником відповідача за довіреністю - Прокопенком В.І. засобами поштового зв`язку подано до суду відзив на позовну заяву, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» просить суд у позові відмовити повністю. Свою позицію мотивує тим, що 24 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позивачем [PERSON] був укладений договір № 593240192, за яким відповідач надав позивачу кредит на суму 13400 грн 00 коп. строком на 30 днів на умовах строковості, зворотності та платності (з можливістю продовження строку), а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Строк платежу за Договором сплинув, а позивач не виконав свої зобов`язання та не повернув кредит і не сплатив проценти. При цьому представник відповідача зауважує, що позивач попередньо уже укладав з відповідачем кредитні договори у кількості 28 шт., а тому достовірно знав умови кредитування. Зазначає, що спірний Договір містить у собі Паспорт споживчого кредиту з усією необхідною інформацією, який є невід`ємною частиною Договору. Також представник відповідача стверджує, що в оспорюваному Договорі зазначені всі істотні його умови, зокрема: предмет Договору, строк Договору, інформація про відсотки за користування кредитом, права та обов`язки сторін, розрахунок сукупної вартості та терміни платежів. Указує, що [PERSON] добровільно за допомогою мережі інтернет перейшов на офіційний сайт товариства: www.mопеуvео.uа, обрав для себе бажану суму грошових коштів та бажаний строк кредитування, здійснив заповнення заявки, у якій зазначив свої персональні дані, підтвердив обізнаність із умовами Правил та надав згоду на передачу фінансовій установі персональних даних. На підставі зазначеної клієнтом інформації, інформаційна система відповідача згенерувала «індивідуальну» частину договору, здійснила реєстрацію заявника на сайті товариства та сформувала його «Особистий кабінет», де позивач мав змогу ознайомитися з договором, поточним станом заборгованості, оплатити кредит, тощо. Рішення про надання кредиту приймається товариством на підставі автоматизованої обробки персональних даних заявника, а також інформації, отриманої із законних джерел. Додатково здійснюється верифікація банківської карти клієнта, що надає змогу встановити її власника та особу, яка заповнює заявку, як одну і ту ж особу. Товариство інформує заявника про прийняте рішення шляхом надсилання смс-повідомлення на телефонний номер, указаний в заявці, та шляхом надсилання електронного листа на адресу електронної пошти, що зазначена в заявці. Смс-повідомлення містить код підтвердження, який клієнт має ввести у спеціальне поле на сайті, щоб завершити генерацію особистого кабінету, а також щоб підтвердити умови отримання кредиту. Крім того, клієнту надається повний доступ для ознайомлення із «індивідуальною» частиною договору на сайті товариства і знову пропонується підтвердити свій намір щодо отримання кредиту, шляхом проставлення відповідної позначки у спеціально відведеному полі, яка по суті є електронним цифровим підписом у розумінні Закону України «Про електронний цифровий підпис». «Індивідуальна» частина договору містить всі істотні умови Договору, а також умови, передбачені ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Електронний примірник «індивідуальної» частини договору надсилається на електронну адресу клієнта, а також зберігається у його особистому кабінеті. На вимогу клієнта товариство може надати кредитний договір на паперовому носії. Відтак, на переконання представника відповідача, договір був вчинений в електронній формі та підписаний позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає ст. 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» і прирівнюється до письмової форми, а тому посилання позивача щодо неналежності форми правочину представник відповідача вважає нікчемними. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу позивачем на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, кредитний договір між позивачем та відповідачем не було б укладено. При цьому, саме позивач ініціював укладення спірного договору, оформивши заявку на сайті фінансової установи. Разом з тим, представник відповідача наголошує на тому, що у графіку розрахунку, який є невід`ємною частиною спірного Договору, вказано термін платежу, орієнтовну загальну вартість кредиту, суму кредиту та загальні витрати за кредитом, тобто всю інформацію щодо сукупної вартості кредиту. Отже, дії відповідача, на його переконання, не містять ознак нечесної підприємницької практики. На думку представника відповідача, позивач, маючи достатній досвід укладення кредитних договорів з відповідачем та необмежену кількість часу для ознайомлення з умовами і порядком співпраці з фінансовою установою, самостійно визначив дату укладення договору, що підходить йому, а шляхом отримання від товариства кредитних коштів, повністю погодився з умовами кредитного договору, тому посилання позивача на відсутність юридичної обізнаності, що було причиною недосконалого вивчення договору, як на доказ щодо недійсності оспорюваного договору, є необґрунтованими. Представник відповідача стверджує, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, строк та умови кредитування, що свідчить на наявність волі позивача на укладення кредитного договору саме на таких умовах. Разом з тим, наголошує, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, не заперечує факт отримання ним кредиту та протягом тривалого періоду часу користувався кредитними коштами, а тому його позицію щодо визнання Договору недійсним вважає неаргументованою. Відзив на позовну заяву надійшов на адресу суду 16 червня 2021 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 19 липня 2021 року продовжено відповідачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» строк на вчинення процесуальних дій, визначений ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 11 травня 2021 року, та прийнято до розгляду відзив на позовну заяву, що надійшов на адресу суду від представника відповідача за довіреністю - Прокопенка В.І. 16 червня 2021 року. 19 липня 2021 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно. Позивач [PERSON] разом з позовом подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі його представника за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. Представник відповідача за довіреністю - Ятель С.О. також скерувала до суду заяву, у якій просила у позові [PERSON] відмовити повністю, а розгляд справи провести у відсутності представників відповідача на підставі матеріалів справи. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. За приписами частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 6 статті 81 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 24 січня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та позивачем у справі [PERSON] було укладено договір про надання кредиту без конкретної споживчої мети № 593240192 на суму 13 400 грн на умовах строковості, зворотності та платності строком на 30 днів, за яким [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним /п.п. 1.1., 1.2. Договору/. Згідно з пунктами 1.4.1. - 1.4.3. Договору, нарахування процентів виключно на період строку, визначного у п. 1.2 Договору, здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,35 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним. За умови продовження строку дисконтного періоду, нарахування процентів здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 1,24 процентів у день від суми кредиту за кожний день користування ним. У випадку користування кредитом після закінчення дисконтного періоду, до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 1,70 процентів у день від суми кредиту за кожний день користування ним. Відповідно до пункту 3.3. Договору, у разі порушення позичальником строків повернення кредиту та/або прострочення сплати процентів у строки, визначені Договором, кредитодавець має право стягнути з позичальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, але не більше ніж 15 % від суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня) нарахована за порушення позичальником зобов`язань за даним Договором, не може перевищувати половину суми кредиту, одержаної позичальником за даним Договором. У пункті 1.9. Договору вказано, що Попередній розрахунок сукупної вартості кредиту за дисконтною процентною ставкою, Термін платежу згідно строку, передбаченого п. 1.2. Договору, наведено в Паспорті споживчого кредиту, що є невід`ємним додатком до цього Договору, та у Графіку розрахунків, наведеному в Додатку № 1 до цього Договору. Кредитний договір № 593240192 від 24 січня 2021 року був підписаний позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовий персональний ідентифікатор № [NUMBER] ), що був направлений позичальнику 24 січня 2021 року на номер мобільного телефону, вказаний останнім під час заповнення заявки на отримання кредиту, а саме: [NUMBER] . Факт належності [PERSON] даного персонального мобільного номеру не оспорюється позивачем. Одноразовий персональний ідентифікатор був введений позичальником у відповідне поле в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 24 січня 2021 року о 09:49:53, після чого він натиснув кнопку «ТАК», що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Відразу після вчинення вказаних дій, 24 січня 2021 року о 09:50:43, відповідачем було перераховано позивачу грошові кошти у сумі 13400 грн 00 коп. на банківську карту/рахунок № [NUMBER] , що слугує доказом того, що позичальник акцептував оферту відповідача. З пункту 4.1. Договору вбачається, що «невід`ємною частиною цього Договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надані позичальнику до укладення Договору. Уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua». Згідно з пунктом 4.2. Договору, сторони погоджуються, що строк дії цього Договору обчислюється з моменту його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором та до закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2. Договору. Строк дії Договору може бути продовжено з урахуванням умов продовження строку надання кредиту, передбачених п. 1.3 та п. 1.7. Договору. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання. З пункту 4.4. Договору вбачається, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис. У пункті 4.9. даного Договору вказано, що позичальник засвідчує, що умови цього Договору є розумними, справедливими, добросовісними та не містять дисбалансу прав та обов`язків кредитодавця та позичальника. Сторони Договору погодили наступний Графік розрахунків: термін платежу - 23.02.2021, сума кредиту - 13400 грн 00 коп., нараховані проценти - 1407 грн 00 коп., до сплати разом - 14807 грн 00 коп. /Додаток № 1 до Договору/. Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Згідно статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України закріплено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписами частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Так, згідно із статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. З положень частини 1 статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» слідує, що правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. За змістом статей 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З огляду на вищевикладене, можна дійти висновку, що лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію). Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку особа отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або СМС-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до статті 9 Закону України «Про електронну комерцію» сторони електронного правочину можуть користуватися послугами постачальників послуг проміжного характеру в інформаційній сфері. Постачальниками послуг проміжного характеру в інформаційній сфері є оператори (провайдери) телекомунікацій, оператори послуг платіжної інфраструктури, реєстратори (адміністратори), що присвоюють мережеві ідентифікатори, та інші суб`єкти, що забезпечують передачу та зберігання інформації з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Надання доступу до мережі Інтернет та інших інформаційно-телекомунікаційних систем оформлюється окремим правочином або електронним правочином між стороною такого правочину та постачальником послуг проміжного характеру в інформаційній сфері. З огляду на вищевикладене, суд констатує, що матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений сторонами в електронній формі, що відповідає приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а, відтак, посилання позивача щодо неналежності форми правочину є безпідставними. Як видно із матеріалів даної справи, позивачем [PERSON] було заповнено заявку в електронному вигляді на отримання кредиту типу Consumer в сумі 13400 грн. Зі змісту цієї заявки встановлено, що нею вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних [PERSON] , зокрема: номер мобільного, електронну адресу, дату народження, паспортні дані, сімейний стан, освіту, працевлаштування із зазначенням розміру щомісячного доходу, дати наступної виплати заробітку, розміру щомісячних регулярних витрат, а також номера і терміну дії картки, якою він користується. У відповідь на твердження позивача про те, що даний кредитний договір порушує його права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а саме, що умови договору є несправедливими та позивач не мав реальної можливості ознайомитися з ними перед його укладенням, що є грубим порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі статтею 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Як уже зазначалося, з пункту 4.1. Договору вбачається, що «невід`ємною частиною цього Договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надані позичальнику до укладення Договору. Уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті кредитодавця: www.moneyveo.ua». Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" встановлено порядок надання грошових коштів у кредит. За умовами вказаних Правил, заявник здійснює заповнення заявки на отримання кредиту на сайті товариства, обов`язково вказуючи всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення. У заявці заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні для прийняття товариством рішення про надання кредиту. Товариство інформує заявника про прийняте рішення щодо видачі кредиту через смс-повідомлення на телефонний номер та через електронний лист на адресу електронної пошти, зазначені у заявці. У випадку прийняття рішення про надання кредиту, на електронну пошту, зазначену в заявці, надсилається лист з гіперпосиланням, здійснивши перехід по якому, заявник отримує копію електронного Договору. Інформаційна система фінансової установи здійснює реєстрацію заявника на сайті товариства та формує Особистий кабінет, де споживач має змогу ознайомитися з договором. Товариство інформує заявника про прийняте рішення щодо можливості видачі кредиту шляхом надіслання смс-повідомлення на телефонний номер, зазначений в заявці, або надісланням на електронну пошту електронного листа. Не пізніше 3 робочих днів з дати підписання договору сторонами надає кредит шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника, вказаний ним у заявці. Суд зауважує, що Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" є загальнодоступними, будучи опублікованими на сайті. Ці Правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Зі змісту оспорюваного кредитного договору № 593240192 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його заявка до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та підписання ним договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. У цьому контексті суд зазначає, що у кожної людини є свобода вибору фінансової установи, яка займається наданням споживчого кредитування. При цьому, суд акцентує увагу на тому, що інформація про супровід кредитних послуг була зазначена в кредитному договорі та викладена достатньо чіткою, доступною, лаконічною і зрозумілою мовою, яка не допускає подвійного тлумачення; шрифт і подача даної інформації ніяк не відрізняється від іншої інформації, вказаної у кредитному договорі. Тобто, на момент укладення спірного договору у позивача була можливість відмовитися від його підписання, але позивач погодився з такими умовами, отримав грошові кошти та користувався ними, про що сам не заперечує. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору, з огляду на наступне. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У частині 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Згідно положень частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов кредитного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачу, позивачем не наведено, а також не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим. Проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд розцінює твердження позивача щодо недійсності (нікчемності) кредитного як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконання взятих на себе за даним кредитним договором зобов`язань. Також, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного /разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання примірника договору не скористався. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-161цс12, відповідно до частин 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями частини 1, пункту 7 частини 3, частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Так, за частиною 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно із частиною 1 статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, суд констатує, що позивачем не доведено того факту, що вказаний спірний договір є нечесною підприємницькою практикою та був укладений ним під впливом введення в оману, як і не доведено умислу відповідача на вчинення таких дій. Крім того, суд зауважує, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору з підстав не укладання договору з відповідачем, а також у зв`язку з тим, що умови договору є несправедливими та порушують його права як споживача фінансових послуг, що є двома різними правовими підставами для звернення до суду за захистом порушених прав та законних інтересів. З огляду на вищевикладене, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, а також їх достатність та взаємозв`язок, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає, що твердження позивача про те, що ним не було підписано спірний договір, а також про введення його в оману щодо істотних умов договору, приховування інформації про непомірно високу відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання, повідомлення значно меншої ціни кредиту (відсотків), є недоведеними та необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження. Крім того, суд констатує, що в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 593240192 від 24 січня 2021 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про введення його в оману при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом договору, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання спірного договору недійсним. За вказаних обставин суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, судові витрати у справі слід віднести на рахунок держави. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed