Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ - БЛИЗНЮКИ» в якій просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки б/н від 01 грудня 2012 року, укладений між померлою [PERSON], спадкоємцем якої є він, та відповідачем. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до Державного акту про право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 27 грудня 2002 року, [PERSON] була власником земельної ділянки площею 5,4219 га, розташованої на території Софіївської сільської ради Близнюківського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01 грудня 2012 року між [PERSON] та відповідачем був укладений Договір оренди б\\н земельної ділянки, відповідно до якого відповідачу передана в оренду вказана земельна ділянка. Договір оренди зареєстровано 12 грудня 2012 року у Близнюківському відділі реєстрації земель , про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 6320686634002263. Згідно свідоцтва про право на спадщину [NUMBER] від 16 вересня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №43976135 від 16.09.2015 зазначена земельна ділянка належить йому на праві приватної власності. Вказуючи на те, що в договорі оренди, а саме в пунктах 1-6 розділу «Об'єкт оренди» не зазначено кадастровий номер та місце розташування земельної ділянки, а також в договорі не зазначено умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що є істотними умовами договору оренди землі, відповідно до Закону України «Про оренду землі», позивач просить визнати недійсним Договір оренди б/н від 01.12.2012, укладений між [PERSON] та відповідачем - ТОВ «Софія-Близнюки». У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали свої позовні вимоги, просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника, позов не визнав, надавши до суду заперечення. В запереченнях зазначив, що в п. 41 Договору оренди землі б/н від 01.12.2012 визначено, що додатками до договору є копія державного акту та акт приймання передачі земельної ділянки. В державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданому [PERSON], зазначений кадастровий номер [NUMBER]. Щодо місця розташування земельної ділянки, то п. 1 Договору визначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції, яка знаходиться в межах Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Щодо зазначення в Договорі умов передачі у заставу внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки відповідач зазначив, що в редакції ст. 15 Закону України «Про оренду землі», яка діяла на момент звернення позивача [PERSON] до суду з вказаним позовом та на даний час не передбачається такої істотної умови договору, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права орендної земельної ділянки. Вказуючи на те, що жодного істотного порушення умов Договору оренди земельної ділянки ним не допущено, претензій щодо виплати орендної плати орендодавець не має, відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа - представник відділу Держгеокадастру у Близнюківському районі Харківської області в судовому засіданні вказала, що Договір оренди земельної ділянки б/н, укладений 01.12.2012 між [PERSON] та ТОВ «Софія-Близнюки» зареєстрований відповідно до чинного законодавства, яке діяло на час реєстрації договору, вирішення спору залишила на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, які є належними, допустимими і достовірними у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 176 від 27 грудня 2002 року [PERSON] була власником земельної ділянки площею 5,4219 га, розташованої на території Софіївської сільської ради. (а.с. 7) 08 липня 2014 року [PERSON] померла, та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 839, виданого приватним нотаріусом Близнюківського районного нотаріального округу Харківської області та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(індексний номер 43976135) від 16 вересня 2015 року [PERSON] є власником спадщини, яка складається з вищезазначеної земельної ділянки призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 6,8). 01 грудня 2012 року між померлою [PERSON] та ТОВ «СОФІЯ-БЛИЗЮКИ» укладено договір б/н про оренду земельної ділянки відповідно до якого відповідачу передана в оренду земельна ділянка загальною площею 5,4219 га строком на 15 років. (а.с.9-10). Відповідно до ч.2 ст.792 Цивільного кодексу відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є закон "Про оренду землі". На підставі ст.15 Закону України "Про оренду землі"(в редакції на час укладення договору) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно зі ст.12,14,19 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачуються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України "Про оренду землі" відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Частиною 1 ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Реєстрація договору оренди землі між [PERSON] та ТОВ «Софія - Близнюки» проведена 01 грудня 2012 року у Близнюківському відділі реєстрації земель, про що в Державному реєстрі земель запис № 632068634002263. Згідно із ч.1,ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч.1 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Як визначено в ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналізуючи викладені норми чинного законодавства, текст договору, суд вважає, що звертаючись з позовом, [PERSON] посилався на те, що спірний договір оренди землі не містить усіх, передбачених ст.15 Закону України "Про оренду землі", істотних умов. Позивач звертає увагу, що умови укладеного договору оренди не містять кадастровий номер та місце розташування земельної ділянки, а також в договорі не зазначено умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Проте п. 41 Договору оренди землі б/н від 01.12.2012 визначено, що додатками до договору є копія державного акту, в якому зазначений кадастровий номер [NUMBER] та акт приймання передачі земельної ділянки, крім того в п. 1 Договору визначено, що орендодавець надає , а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції, яка знаходиться в межах Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Згідно ч.1 ст.22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Відповідно до ч.5 ст.415 ЦК України землекористувач зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення. В укладеному договорі оренди, орендар гарантує використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Відповідно до ст.ст.21,22 Закону України "Про оренду землі", чинним на час виникнення правовідносин, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю". Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Виходячи з вказаних норм, така умова як розмір орендної плати визначається сторонами, а не законом. З оспорюваного договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо орендної плати. Згідно п. 19 договору оренди земельної ділянки, сторонами встановлено та погоджено розмір орендної плати, в п.п. 20-21 договору визначили строки її внесення. В судовому засіданні сторонами не заперечувалося, що заборгованості по сплаті орендної плати на час розгляду справи не має. Наведене свідчить, що протягом дії договору орендар виконував свої зобов'язання за договором оренди землі та виплачував позивачу орендну плату у строки, передбачені договором оренди землі. Судом встановлено, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на укладання договору оренди, до договору оренди земельної ділянки додана копія державного акту, при складанні, видачі та реєстрації якого було виконані відповідні плани та схеми земельної ділянки, кадастровий план з відображенням обмежень (обтяжень) у їх використанні та встановлених земельних сервітутів та акт приймання - передачі земельної ділянки. Таким чином, сторони, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов, склали і підписали договір оренди земельної ділянки, чим погодили його встановлену форму. Так, посилання [PERSON] та його представника в судовому засіданні на відсутність у спірному договорі істотних умов про те, що відсутній кадастровий номер та місце розташування земельної ділянки, а також в договорі не зазначено умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не можуть бути взятими до уваги. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду по захист наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-83цс14, зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14, №6-48цс14, №6-119цс14 та №6-110цс14. З матеріалів справи, пояснень позивача та представника позивача встановлено, що у позовній заяві позивачем не зазначено, в чому саме полягає порушення прав [PERSON] як орендодавця оспорюваним договором і які зміни мали б бути внесені до тексту договору для забезпечення його прав. Як з'ясовано судом, позивач вчасно отримує орендну плату, тому бажання визнати недійсним договір оренди викликано прагненням [PERSON] особисто використовувати земельну ділянку, про що він пояснив у судовому засіданні. Такі обставини, відповідно до вимог Закону України "Про оренду землі", не можуть бути підставою визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. В ч.1,ч.2 ст.60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог і визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01 грудня 2012 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Софія-Близнюки», відсутні, оскільки позовні вимоги недоведені.

Outcome: dismissed