Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Позивачка звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що з 23 квітня 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті чоловіка відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26.01.1993 року, виданого виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради на підставі рішення №7 від 26.01.1993 року та зареєстрованого у Білоцерківському МБТІ у реєстровій книзі за №105р. №12333. Після смерті чоловіка позивачка звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряка О.С. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус повідомила, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками вказаної квартири. Позивачка зазначає, що після смерті [PERSON] . Служба приватизації державного житлового фонду Білоцерківської міської ради було видане нове свідоцтво (дублікат) про право власності на спірну квартиру, згідно з яким співвласники квартири разом з померлим [PERSON] є його колишня дружина [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] (мати [PERSON] ), по 1/4 частини кожний. При цьому попереднє свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не анульовано, його реєстрація не скасована, а тому вважає, що єдиним власником спірної квартири є [PERSON] . Крім того, в 1993 році члени сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали заяву до Служби приватизації житла про згоду щодо передачі квартири в особисту власність [PERSON] , а після приватизації [PERSON] спірної квартири [PERSON] та [PERSON] виписалися з цієї квартири та 23.02.1993 року отримали обмінний ордер на квартиру [ADDRESS] , яку 30.12.1994 року ними ж було приватизовано. Позивачка вважає, що Службою приватизації житла було порушено права її покійного чоловіка [PERSON] та її, як спадкоємця, оскільки за життя чоловік не був повідомлений про видачу нового свідоцтва (дублікату) про право власності на квартиру, яким фактично замінена частка у праві власності на квартиру. Крім того, позивачка вважає, що рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 05.05.1994 року №142 «Про внесення доповнень до рішень міськвиконкому з питань приватизації житла виданих в період з 22.02.1992 року по 01.09.1993 року» було незаконно винесено доповнення в частині приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ., [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині за кожним, яким також було замінено частку у праві власності на квартиру. А тому, просить суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 05.05.1994 року №142 «Про внесення доповнень до рішень міськвиконкому з питань приватизації житла виданих в період з 22.02.1992 року по 01.09.1993 року» в частині приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині за кожним; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 26.01.1993 року № [NUMBER] , згідно з яким квартира [ADDRESS] передана у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині кожному; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом; вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою суду від 26 березня 2018 року було відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 31 травня 2018 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] направили відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечували та зазначили, що з [PERSON] відповідачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають синів [PERSON] та [PERSON] . Згідно з рішенням Білоцерківської міської ради від 26 січня 1993 року №7та від 05 травня 1994 року їм було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до вказаного свідоцтва на той час зареєстрованим у вказаній квартирі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності по 1/4 частині квартири, яка була ними приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому вважають, що відповідачі на законних підставах набули право власності на вказану квартиру. Крім того, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , її сину [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.01.2018 року на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, померлому [PERSON] на день смерті належала 1/4 частина спірної квартири, а тому позивачка, як спадкоємиця за заповітом, має право на належну йому 1/4 частину вказаної квартири, у зв`язку чим просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 06 червня 2018 року позивачка направила заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, які мотивує тим, що з отриманого відзиву на позовну заяву вона дізналась, що вже після подачі позову до суду [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері [PERSON] , яка згідно оскаржуваного дубліката свідоцтва була зазначена власницею 1/4 частини квартири [ADDRESS] . А тому вважає за необхідне збільшити позовні вимоги та просить суд визнати недійсним вказане свідоцтво, оскільки померла на її думку не була законним власником успадкованого її сином майна. Крім того, із наданих відповідачами витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вбачається, що на підставі оскаржуваного позивачкою дубліката свідоцтва про право власності, виданого 04.12.2017 року КП БМР «Служба приватизації державного житлового фонду», було зареєстровано 22.12.2017 року за [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частці; 20.01.2018 року - за [PERSON] 1/4 частка; 24.01.2018 року - 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Тому є необхідність в разі визнання недійсними права власності на частки у спірній квартирі також скасувати їх державну реєстрацію. 06 червня 2018 року ухвалою суду було задоволено клопотання позивачки про витребування доказів, яка була частково виконана. 08 червня 2018 року ухвалою суду було частково задоволено заяву позивачки про забезпечення позову, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 25.10.2018 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку із закінченням повноважень в межах 5-ти річного терміну у судді Цуранова А.Ю., відповідно до якого справу передано у провадження судді Кошеля Б.І . Ухвалою суду від 08.11.2018 року прийнято вищевказану позовну заяву до провадження судді Кошеля Б.І. та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30 листопада 2018 року задоволено клопотання представника позивачки та залучено [PERSON] до участі в якості співвідповідача у даній справі. Ухвалою суду від 24 січня 2019 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року задоволено клопотання представникв відповідачів - [PERSON] та зупинено провадження у даній справ до залучення до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 25 лютого 2020 року клопотання представника позивача задоволено та судом постановлено замінити відповідача [PERSON] його правонаступником Білоцерківську міську раду Київської області. В судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та уточненій заяві. В судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнали та надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Відповідачі Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області та Білоцерківська міська рада Київської області в судове засідання своїх представників не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили клопотання про розгляд справи за відсутності їхніх представників, при вирішення справи покладалися на розсуд суду. Відповідач КП БМР «Служба приватизації державного житлового фонду» в судове засідання свого представника не направило, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. З`ясувавши думку сторін, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню. Так судом встановлено, що на підставі рішення №7 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 26 січня 1993 року, [PERSON] передано в особисту власність квартиру [ADDRESS] , який проживав в даній квартирі з сім`єю із чотирьох чоловік, які дали згоду на придбання квартири в особисту власність безкоштовно в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». На підставі зазначеного рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №7 від 26.01.1993 року було видане свідоцтво на право власності на житло № [NUMBER] від 26 січня 1993 року, зареєстрованого у Білоцерківському МБТІ у реєстровій книзі за №105р. №12333, на квартиру [ADDRESS] /а.с. 16/. Вказані обставини підтверджується поясненнями позивача та її представника - [PERSON] , та долученими до справи архівного витягу рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №7 від 26.01.1993 року, наданого архівним відділом Білоцерківської міської ради Київської області /а.с. 39/, копіями вищевказаної заяви [PERSON] від 26 січня 1993 року про передачу йому квартири у особисту власність, свідоцтвом на право власності на житло № [NUMBER] від 26 січня 1993 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 квітня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Після смерті чоловіка [PERSON] позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Білоцерківського нотаріального округу Федоряка О.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за яким вона є єдиним спадкоємцем усього належного майна померлого, на цілу 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с. 12/. На підставі заяви позивачки приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Федоряка О.С. заведено спадкову справу під №26/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] та зроблені відповідні запити. Із наданих КП БМР «Служба приватизації державного житлового фонду» документів вбачається, що [PERSON] належить лише 1/4 частка квартири під [ADDRESS] , а тому приватним нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цілу квартиру під [ADDRESS] , що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №60/02-31 від 19.01.2018 року /а.с. 49-50/. З матеріалів справи вбачається, що 04.12.2017 року комунальним підприємством Білоцерківської міської ради службою приватизації державного житлового фонду [PERSON] та [PERSON] було видано дублікат свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] в зв`язку з втратою оригіналу, які зареєстрували право власності на свої частки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вказаного дублікату свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26 січня 1993 року, виконком Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області посвідчує, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної часткової власності громадянину [PERSON] - 1/4 част. та членам його сім`є: [PERSON] - 1/4 част., [PERSON] - 1/4 част., [PERSON] - 1/4 част., свідоцтво видане згідно рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 26 січня 1993 року №7 та від 05 травня 1994 року №142 /а.с. 117/ Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с. 191/ На підставі заяви сина померлої [PERSON] , [PERSON] , державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області Руденко Н.П. було заведено спадкову справу №387/2017 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] /а.с. 189-232/. 24 січня 2018 року державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області Руденко Н.П. [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із 1/4 частини квартири за номером [ADDRESS] , що належала померлій на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області 26.01.1993 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 січня 2018 року за №24492666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1459938332103, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №111436831. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Відповідно до абз. 3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. № 2482-ХІІ (далі Закон № 2482-ХІІ), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ст. 2 Закону № 2482-ХІІ до об`єктів приватизації належать - квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом ч. 1 ст. 3 Закону № 2482-ХІІ приватизація здійснюється, серед іншого, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно частин 4, 5 ст. 5 Закону № 2482-ХІІ, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.5. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до частин 2 ст. 4 Закону № 2482-ХІІ житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. За змістом ст. 8 Закону № 2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в т. ч. тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Згідно п.18 Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства від 15 вересня 1992 року (яке було чинним в 1993 році на момент приватизації вищезазначеної квартири), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згідно п.23 зазначеного Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Згідно п.31 Положення, строк оформлення документів від дати реєстрації заяви громадянина до видачі йому зареєстрованого свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) не повинен перевищувати одного місяця. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, зокрема, своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Відповідно до частини 11 ст.8 Закону № 2482-ХІІ, спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Як вже зазначалось, на підставі рішення №7 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 26 січня 1993 року, [PERSON] передано в особисту власність квартиру [ADDRESS] , який проживав в даній квартирі з сім`єю із чотирьох чоловік, які дали згоду на придбання квартири в особисту власність безкоштовно в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Підставою для такого рішення слугувала заява [PERSON] від 26 січня 1993 року про передачу йому цієї квартири у особисту власність в порядку безоплатної приватизації згідно з вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до вказаної заяви [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проти отримання вказаної квартири в особисту власність [PERSON] не заперечували /а.с. 18/. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла) від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Отже, відповідачі, відмовляючись від участі у приватизації спірної квартири, що підтверджується власноручним написом на заяві [PERSON] від 26.01.1993 року, скористались своїм правом на приватизацію на власний розсуд. При цьому, останні використали таке право та 30.12.1994 року прийняли участь у приватизації квартири [ADDRESS] . Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що приватизація спірної квартири, гр. [PERSON] була проведена у відповідності до чинного на той час законодавства і у встановленому порядку, з чітким додержанням Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та інших нормативно-правових актів, які регулюють порядок передачі житла у власність громадян. Разом з тим, відповідно до наданої відділом державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради 18.06.2018 року вих. №1907 виписки з рішення №142 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 05 травня 1994 року «Про внесення доповнень до рішень міськвиконкому з питань приватизації житла виданих в період з 22.02.92 по 01.09.93», виконком Білоцерківської міської Ради народних депутатів вирішив доповнити рішення виконкому з відміткою членів сім`ї , які являються співвласниками квартир та будинків на час їх приватизації :… 1.18. від 20.07.93 №263 … в кв. [ADDRESS] : - [PERSON] , - [PERSON] , - [PERSON] . При цьому, відповідно до наданого Архівним відділом Білоцерківської міської ради Київської області 10.04.2018 року вих. №52-2/06-03 архівного витягу рішення №142 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 05 травня 1994 року «Про внесення доповнень до рішень міськвиконкому з питань приватизації житла виданих в період з 22.02.92 по 1.09.93», виконком Білоцерківської міської Ради народних депутатів вирішив доповнити рішення виконкому з відміткою членів сім`ї , які являються співвласниками квартир та будинків на час їх приватизації :… 1.27. від 26.01.93 №7 … в кв. [ADDRESS] : - [PERSON] , - [PERSON] , - [PERSON] . Головною особливістю ненормативних (індивідуальних) актів є їх спрямованість на регулювання конкретних відносин. Ненормативні (індивідуальні акти) зазвичай є правозастосовними актами індивідуального характеру. Такі акти призначені для одноразового застосування та містять приписи, адресовані конкретному колу осіб чи певній особі. Рішення №7 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 26 січня 1993 року містить конкретні приписи, зокрема пунктом 74 рішення №7 виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 26 січня 1993 року конкретній особі - [PERSON] передається в особисту власність безкоштовно приміщення квартири [ADDRESS] , площею 47.40 кв.м. Прийняття органом приватизації зазначеного вище індивідуального акта було спрямовано виключно на отримання конкретною особою - [PERSON] правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1993 № [NUMBER] та вичерпало свою дію застосування. Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 23 червня 1997 року № 2-зп, «за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». Рішення №7 виконавчого комітету Білоцерківської міської Ради народних депутатів від 26 січня 1993 року було підставою для видачі Свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1993 № [NUMBER] , а тому виконавчий комітет Білоцерківської міської Ради народних депутатів 05 травня 1994 року не мав жодних правових підстав для внесення доповнень до рішення № 7, як акта індивідуальної дії, яке вичерпало свою дію з моменту отримання та реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . А тому, рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 05.05.1994 року №142 «Про внесення доповнень до рішень міськвиконкому з питань приватизації житла виданих в період з 22.02.1992 року по 01.09.1993 року» в частині приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] ., [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині за кожним, слід визнати незаконним та скасувати. Крім того, суду не надано будь яких доказів на підтвердження факту звернення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Служба приватизації державного житлового фонду» із відповідними заявами щодо участі у приватизації спірної квартири, чи наявності будь яких інших підстав для прийняття оскаржуваного рішення виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області від 05.05.1994 року №142 «Про внесення доповнень до рішень міськвиконкому з питань приватизації житла виданих в період з 22.02.1992 року по 01.09.1993 року» в частині приватизації квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині за кожним. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про інформацію" документом є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Листом Державної реєстраційної служби України від 15.01.2013 року №12-06-15-13 було роз`яснено, що чітке визначення терміна "дублікат" в чинному законодавстві відсутнє, проте з практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції дублікатом є другий примірник документа, що має таку саму юридичну силу, як і оригінал. Тобто дублікат документа повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа. Фактично видача дубліката полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. До 01 січня 2013 року оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності проводилось, зокрема, органами місцевого самоврядування відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 07 лютого 2002 року N 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N 157/6445, яке втратило чинність з 01 січня 2013 року. Припинення повноважень органів місцевого самоврядування щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно не є наслідком припинення в цілому діяльності таких органів, а тому у випадку втрати чи зіпсування такого свідоцтва видачу його дубліката здійснює відповідний орган місцевого самоврядування. При цьому, оскільки норма, якою органам місцевого самоврядування рекомендувалося проводити видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна на спеціальних бланках, зразок та опис яких затверджується Міністерством юстиції, а саме: абзац третій пункту 6 наказу Міністерства юстиції від 07 лютого 2002 року N 7/5 "Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно", зареєстрований в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N 157/6445, втратила чинність з 01 січня 2013 року, видача дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно здійснюється без використання відповідного спеціального бланка. Як вбачається із матеріалів справи, 04.12.2017 року комунальним підприємством Білоцерківської міської ради службою приватизації державного житлового фонду [PERSON] та [PERSON] було видано дублікат свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1993 року № [NUMBER] , у зв`язку із його втратою, згідно з яким квартира [ADDRESS] передана у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині кожному. Зі змісту вказаного дублікату свідоцтва про право власності на житло вбачається, що комунальним підприємством Білоцерківської міської ради службою приватизації державного житлового фонду фактично було видано нове свідоцтво про право власності [PERSON] та [PERSON] , в якому було змінено зокрема форму власності, підставу набуття права власності на квартиру та частки в праві власності, чим було порушено права [PERSON] як власника спірної квартири та позивачки [PERSON] як спадкоємця. А тому, враховуючи наведе, суд вважає за необхідне визнати недійсним свідоцтва про право власності на житло (дублікат) від 26.01.1993 року №1114, згідно з яким квартира [ADDRESS] передана у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 1/4 частині кожному. З урахуванням положення ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Судом встановлено, що оскільки державна реєстрація права власності на частки квартири [ADDRESS] , здійснена на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1993 року № [NUMBER] , який виданий 04 грудня 2017 року КП БМР службою приватизації державного житлового фонду на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності та вважає за необхідне скасувати запис про державну реєстрацію про право приватної спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] : [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1459938332103 номер запису про право власності 24492666, дата реєстрації 20.01.2018 року, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №111436831, [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1459938332103, номер запису про право власності 24358035, дата державної реєстрації 22.12.2017 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39173986 від 12.01.2018 року, [PERSON] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1459938332103, номер запису про право власності 24357989, дата державної реєстрації 22.12.2017 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39173986 від 12.01.2018 року. Із врахування вище викладеного, та на підставі положень ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України, суд вважає за необхідне визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.01.2018 року державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Руденко Н.П., зареєстроване в реєстрі за №2-85, згідно якого [PERSON] отримав у спадщину 1/4 частини квартири [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , та скасувати його державну реєстрацію. Так, відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова(вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частки). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року, у разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, право власності на спадкове майно визнається в судовому порядку. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2010 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що, оформити через органи нотаріату право на спадкове майно не вбачається можливим, суд вважає, що право позивачки на спадкове майно підлягає судовому захисту, і тому слід визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Так, позивачкою було сплачено судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу адвоката Дідич П.В. що загалом становить 9 713,60 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів. Так як, відповідач Білоцерківська міська рада була залучена до участі у справі як правонаступник відповідача [PERSON] та можливий спадкоємець майна померлого, оскільки жоден із відповідачів, що є родичами померлого, протягом встановленого законом шестимісячного строку не звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проти задоволення позову не заперечувала та при вирішення спору поклалась на розсуд суду, а тому суд вважає за можливе звільнити відповідача Білоцерківську міськраду від сплати судового збору, поклавши його на інших відповідачів у справі.

Outcome: partial