Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права на отримання земельної ділянки та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що в 1970 році з метою забезпечення сім*ї житлом ними було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями на вільній земельній ділянці по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. З того часу вони безперервно проживають в цьому будинку та вільно і безперешкодо користуються земельною ділянкою. Даний будинок є їхнім майном, де вони й зареєстровані. Оскільки будинок та господарські споруди є об'єктами самочинного будівництва, вони позбавлені права на розпорядження цим майном, Так, рішенням Дніпропетровської міської ради № 135/21 від 29 лютого 2012 року їм було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. 10 квітня 2012 року між ними та ТОВ "Бізнес - Експрес" було укладено договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виготовлення та погодження якого потребувало значного часу. Крім того, на вимогу КП "Центр містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру" вони змушені були переробляти систему каналізації переносити гараж, отримувати рекомендації ДМКП інженерного захисту території міста, в результаті чого не встигли в надані строки подати своєчасно розроблений та погоджений проект землеустрою на затвердження міською радою та після спливу терміну дії рішення звернулися з клопотанням про продовження строку дії цього дозволу. 15 серпня 2014 року за вих. № 8/ 7-532 Департаментом корпоративних прав та правового забезпечення було повідомлено про підготовлення проекту рішення міської ради про продовження строку дії дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки та на підставі зауважень службових осіб, що погоджували цей проект, було запропоновано надати завірену належним чином копію документа, який посвідчує площу земельної ділянки та будинку. Після надання відповідних документів 04 грудня 2014 року позивачами було отримано відповідь згідно якої у міської ради відсутні підстави для розгляду документів стосовно вирішення питань щодо передачі земельних ділянок комунальної власності по фактичному розміщенню самочинно збудованих об'єктів нерухомого майна та запропоновано їм вирішити дане питання в судовому порядку. Тому позивачі просять суд визнати за ними право на отримання земельної ділянки на підставі розробленого згідно дозволу, наданого рішенням Дніпропетровської міської ради №135/21 від 29 лютого 2012 року, та погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Визнати неправомірною відмову посадових осіб відповідача у розгляді питання щодо передачі ділянки та зобов'язати Дніпропетровську міську раду розглянути на пленарному засіданні питання щодо передачі позивачам земельної ділянки по [ADDRESS] згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку, господарських будівель та споруд. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник [PERSON]- [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що в 1970 році з метою забезпечення сім*ї житлом позивачами було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями на вільній земельній ділянці по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. З того часу вони безперервно проживають в цьому будинку та вільно і безперешкод користуються земельною ділянкою. [PERSON] з 1974 року прописана за вказаною адресою, а [PERSON] з 1997 року, що підтверджується копіями паспортів /а.с. 8-9/. Будинок та господарські споруди є об'єктами самочинного будівництва, тому позивачі позбавлені права на розпорядження цим майном. Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля , споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 16 лютого 2007 року КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради виготовлено технічний паспорт, в якому містяться дані про самовільне будівництво /а.с.10-11/. 29 серпня 2011 року ГоловАПУ міської ради надано висновок щодо можливості оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню об'єкта самочинного будівництва /а.с.20/. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 135/21 від 29 лютого 2012 року позивачам було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Строк дії рішення встановлено два місяці /а.с. 12/. 10 квітня 2012 року між ними та ТОВ "Бізнес - Експрес" було укладено договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виготовлення та погодження якого потребувало значного часу /а.с.15-19/. На вимогу КП "Центр містобудування, архітектури, землеустрою та кадастру" позивачі змушенні були переробляти систему каналізації переносити гараж, отримувати рекомендації ДМКП інженерного захисту території міста, в результаті чого не встигли в надані строки подати своєчасно розроблений та погоджений проект землеустрою на затвердження міською радою та після спливу терміну дії рішення звернулися з клопотанням про продовження строку дії цього дозволу. Однак 15 серпня 2014 року за вих. № 8/ 7-532 Департаментом корпоративних прав та правового забезпечення було повідомлено про підготовлення проекту рішення міської ради про продовження строку дії дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення ділянки та на підставі зауважень службових осіб, що погоджували цей проект, було запропоновано надати завірену належним чином копію документа, який посвідчує площу земельної ділянки та будинку /а.с. 13/. Після надання відповідних документів 04 грудня 2014 року позивачами було отримано відповідь згідно якої у міської ради відсутні підстави для розгляду документів стосовно вирішення питань щодо передачі земельних ділянок комунальної власності по фактичному розміщенню самочинно збудованих об'єктів нерухомого майна та запропоновано вирішити дане питання в судовому порядку /а.с. 14/. Згідно п. 4 Постанови № 6 ПВССУ від 30 березня 2012 року не може вважатися наданням земельної ділянки рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення ділянки або для розробки проекту забудови. Так, рішенням Дніпропетровської міської ради № 135/21 від 29 лютого 2012 року позивачам було надано лише дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який вже сплинув. Рішення про відмову у наданні позивачам земельної ділянки Дніпропетровською міською радою не виносилося. Посилання позивачів на лист відповідь від 04 грудня 2014 року як на не визнання відповідачем їх права на одержання земельної ділянки є безпідставне. Пункт 9 Постанови № 6 ПВССУ від 30 березня 2012 року при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону N 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). Згідно ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, модель звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв'язку з цим звернення до суду з позовними вимогами про визнання права на отримання земельної ділянки має здійснюватися за наявності не визнання відповідачем такого права. Так, позивачами ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не було надано жодного належного доказу, та не вказано обставин, щодо порушення їх прав, або не визнання їх права з боку відповідача. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, позивачів, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються лише на їх припущеннях та нічим не підтверджуються Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed