Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Представник позивача - адвокат Медведенко Н.І. звернулася до суду з вказаним позовом та просить стягнути з Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" на користь [PERSON] невиплачену компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в сумі 3200,10 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 084,76 грн та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 15 листопада 2017 року по 18 вересня 2020 року позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з відповідачем Державним сільськогосподарським підприємством "Головний селекційний центр України" (далі - ДСП "ГСЦУ"), де працював на посаді начальника відділу охорони. 18.09.2020 був звільнений з посади за власним бажанням. Проте під час звільнення йому не була виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 58 календарних днів, за період роботи з 15.11.2017 по 18.09.2020, що складає 8900,10 грн. 08.09.2021 відповідачем частково була проведена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 5700,00 грн. Однак станом на 13.09.2021 залишилась невиплаченою компенсація за невикористану щорічну відпустку в розмірі 3200,10 грн. Оскільки відповідач ДСП "ГСЦУ" в день звільнення [PERSON] не провів з ним повний розрахунок, то позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за повних два місяці, що передували звільненню (за липень та серпень 2020 року), що складає 50 084,76 грн. Крім цього, зазначає, що внаслідок невиплати коштів [PERSON] завдано моральних страждань, своїми протиправними діями відповідач поставив його у важке фінансове становище, адже заробітна плата єдине джерело його доходу. Крім цього, позивач має ІІ групу інвалідності, в зв`язку з цим потребує медичного спостереження та лікування, що вимагає грошових затрат. Позивач втратив нормальні життєві зв`язки, не мав засобів для існування, в зв`язку з цим в нього погіршилися відносини в сім`ї, що призвело до моральних страждань розмір яких позивач оцінив в 5000,00 грн. Відповідач в особі в.о. генерального директора ДСП "ГСЦУ" Батрака І.Є. подав до суду відзив на позов, відповідно до якого заперечував про наявність заборгованості перед позивачем за невикористану щорічну відпустку, оскільки згідно наказів № 134-к та № 15-к позивач за період роботи на підприємстві використав 24 календарні дні щорічної відпустки, а починаючи з 01.08.2020 по день звільнення він перебував у відпустці за власним бажанням, в зв`язку із карантином. Станом на день звільнення [PERSON] підлягали сплаті кошти в сумі 10 665,01 грн, з яких 3440,39 грн заробітна плата та 7224,62 грн. невикористана відпустка. 09.09.2021 та 27.09.2021 вказані кошти були перераховані позивачу на картковий рахунок ПАТ "ПриватБанк". Таким чином, розмір заборгованості перед позивачем станом на 16.09.2021 (день подання позову) становить 4 869,01 грн. В зв`язку з цим позивачем невірно обрахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка складає 34 954,68 грн, а не 50 084,76 грн. В частині стягнення моральної шкоди позовні вимоги відповідач не визнає, оскільки позивачем не доведено письмовими доказами наявність моральної шкоди, тобто негативних змін у психічному та моральному стані. Представником позивача - адвокатом Медведенко Н.І. подана заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача ДСП "ГСЦУ" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 50 084,76 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Відповідач свою позицію щодо зменшених позовних вимог не висловив. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 17.09.2021 відкрито провадження в даній справі та призначено справу в судове засідання на 07.10.2021. 06.10.2021 відповідач в особі в.о. генерального директора ДСП "ГСЦУ" Батрака І.Є. подав на адресу суду відзив на позовну заяву разом з доданими документами. Позивачем подана заява про зменшення позовних вимог в частині стягнення з ДСП "ГСЦУ" компенсації за невикористану щорічну основну відпустку на суму 3200,10 грн., в іншій частині позовні вимоги підтримує. 07.10.2021 позивач та його представник - адвокат Медведенко Н.І. до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином. На адресу суду від представника позивача - адвоката Медведенко Н.І. надійшла заява про те, що уточненні позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу без їх участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання і представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини 2 ст. 247 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Відповідно до копії наказу ДСП "ГСЦУ" № 110 від 14.11.2017 [PERSON] був прийняти на роботу з 15.11.2017, на посаду начальника відділу охорони, з випробувальним терміном 3 (три) місяці, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а.с. 34). Із копії наказів № 134-к від листопада 2018 року та № 15-к від 06.02.2020 вбачається, що [PERSON] було надано щорічну відпустку тривалістю 12 календарних днів, за період роботи з 15.11.2017 по 14.11.2018 року, з 19 листопада 2018 року по 30 листопада 2018 року та тривалістю 12 календарних днів, за період роботи з 15.11.2017 по 14.11.2018 року, з 10 лютого 2020 року по 21 лютого 2020 року (а.с. 35-36). 31.07.2020 позивач подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати на період карантину на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України «Про відпустки», з 01 серпня 2020 року (а.с. 37). Відповідно до копії наказу ДСП "ГСЦУ" № 75-к від 01.08.2020 позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України «Про відпустки», з 01.08.2020 на період карантину (а.с. 38-39). Відповідно до копії наказу ДСП "ГСЦУ" № 81-к від 18.09.2020 [PERSON] був звільнений із посади начальника відділу охорони, з 18 вересня 2020 року, за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 40). Копіями відомостей фінансової установи від 09.09.2021 та 27.09.2021 вбачається, що [PERSON] було перераховано на картковий рахунок ПАТ «ПриватБанк» заробітну плату в розмірі 5796,00 грн. та 4869,01 грн (а.с. 41-42). Із довідки ДСП "ГСЦУ" № 092 від 27.09.2021 слідує, що розмір посадового окладу начальника відділу охорони [PERSON] становив: з 01.09.2019 по 30.11.2019 - 4515,00 грн, з 01.12.2019 по 30.06.2020 - 4728,00 грн., з 01.07.2020 по 31.08.2020 - 4942,00 грн. Відповідно до довідки ДСП "ГСЦУ" № 090 від 27.09.2021, про нарахування та виплату заробітної плати [PERSON] вбачається, що за період з 15.11.2017 по 17.09.2020, залишок невиплаченої заробітної плати становить 3440,39 грн (за липень 2020 року) (а.с. 45-47). Із копії виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії № 549854 слідує, що [PERSON] з 17.01.2020 встановлена ІІ група інвалідності, в зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Дата чергового переогляду 12.02.2023 (а.с. 11). Подані сторонами докази визнаються судом достовірними, належними та допустимими, які в своїй сукупності є достатніми для встановлення обставин, що мають значення для справи. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статей 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до статей 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення". Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно із пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Перебування позивача в трудових відносинах з ДСП "ГСЦУ" в період з 15.11.2017 по 18.09.2020 на посаді начальника відділу охорони не оспорюється сторонами. Судом встановлено, що право позивача на своєчасну виплату заробітної плати порушено відповідачем ДСП "ГСЦУ", що визнано у відзиві на позов. Відповідачем визнається обставина, що за період роботи з 15.11.2017 по 17.09.2020, залишок невиплаченої заробітної плати позивачу [PERSON] , на день подання позову (16.09.2021) становив 4 869,01 грн. В зв`язку з цим сума відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 34 954,68 грн (153,31 грн - середньоденна заробітна плата позивача х 228 днів) (а.с.30). Посилання позивача, що середній заробіток за повних два місяці, що передували звільненню (за липень та серпень 2020 року) складає 50 084,76 грн, судом відхиляються, оскільки письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи підтверджено, що починаючи з 01.08.2020, на період карантину в Україні, позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України "Про відпустки", про що ним особисто 31.07.2020 була подана письмова заява. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що з ДСП "ГСЦУ" підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34 954,68 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 16 ЦК України, відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Аналогічні висновки міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 127/16375/19. Верховним Судом зауважено, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне значення. Суд вважає беззаперечним, що внаслідок тривалої затримки у виплаті належної позивачу заробітної плати, необхідності відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, позивач зазнав моральних страждань. Суд вважає, що вимога стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн 00 коп. не відповідає засадам цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність, та є надмірним відшкодуванням. Судом оцінено характер та розмір душевних страждань, завданих позивачу з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, у справі відсутні достатні докази на підтвердження вказаних у позові душевних страждань, немайнових втрат позивача, які заслуговують на відшкодування у розмірі 5000 грн, а тому слід зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 3000 грн. Позивач від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", а тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 908,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial