Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг житлово-комунального господарства, в обґрунтування якої зазначив, що відповідач до 16.09.2020 р. була власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та отримувала житлово-послуги, проте оплату проводила не регулярно та не в повному обсязі, у результаті чого виникла заборгованість, яка складає 26905,32 грн., з них 18623,26 грн. - заборгованість за оплату послуги за управління багатоквартирним будинком (квартплата), в тому числі послуги з вивезення побутових відходів, та 8282,06 грн. - заборгованість за оплату послуги з централізованого опалення. Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати у сумі 2270,00 грн. 14.07.2021 р. судом зроблено запит щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою від 21.07.2021 року відкрито провадження по справі. Відповідач відзив на позовну наяву не надала. Ухвала суду, направлена рекомендованим поштовим відправленням, була повернута до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку". У справі «Dilipak and Karakaya v. Turkey» (№ № 7942/05, 24838/05, рішення від 04.03.2014 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що можливість для сторін взяти участь у судовому розгляді випливає з предмету та мети статті 6 Конвенції, взятої вцілому. Крім того, принципи змагальності судового процесу та рівності сторін, навряд чи можливі без участі сторін у розгляді. ЄСПЛ наголосив, що система Конвенції вимагає від договірних держав вживати необхідних заходів для забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції. Це передбачає, насамперед, що особи, стосовно яких судові провадження були розпочаті, повинні бути проінформовані про цей факт. Таким чином, в контексті указаної справи ЄСПЛ вирішував питання, чи прийняла влада необхідні заходи для повідомлення одного із заявників про порушення судового розгляду, і чи відмовився останній від свого права; якщо ні, то чи міг заявник домогтися нового змагального розгляду відповідно до національного законодавства. З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячі з наступного. Судом встановлено, що відповідач була власником та отримувала житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] . 16.09.2020 р. уклала договір міни зазначеної квартири. Станом до 16.09.2020 р. за адресою [ADDRESS] , наявна заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 26905,32 грн., з них 18623,26 грн. - заборгованість за оплату послуги за управління багатоквартирним будинком (квартплата), в тому числі послуги з вивезення побутових відходів, та 8282,06 грн. - заборгованість за оплату послуги з централізованого опалення. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг. Вказані правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Матеріалами справи підтверджено, що позивач надає такі послуги, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Відсутність письмового договору на надання житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови відповідача від сплати за фактично наданих житлово-комунальних послуг. Оскільки обов`язок споживача житлово-комунальних послуг як власника житла ґрунтується не тільки на договорі, але й на законі, відсутність письмових договірних відносин не є підставою для звільнення від оплати житлово-комунальних послуг. Згідно вимог ст.ст. 67,68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги). За змістом ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. На підставі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Як встановлено постановою Верховного Суду від 01.09.2020 р. по справі 686/6276/19 новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Договір міни не містить відповідних умов щодо наявної заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг. Таким чином, судом встановлено, що відповідач по справі споживала послуги позивача, але оплату за них належним чином не проводила, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Будь - яких доказів з приводу того, що відповідач відмовлялася від надання вищевказаних послуг, або ці послуги не надавалися або надавалися не в повному обсязі - суду надано не було. Доказів сплати заборгованості станом на день розгляду справи відповідачкою не надано та не спростовано її наявність. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 2270,00 грн., сплачений позивачем при подачі заяви до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved