Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач в червні 2017 року звернулась до суду з зазначеним позовом, який в подальшому уточнила, посилаючись на те, що 18.08.1984 року вона уклала шлюб з відповідачем, 13.06.2015 шлюб було розірвано. 23.08.1990 на ім`я відповідача видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В подальшому згідно з рішенням Розилюксембургської сільської ради № 5 від 05.01.2011 видано свідоцтво про право власності на надвірні будівлі у складі домоволодіння. Вказане домоволодіння сторони придбали під час шлюбу, викупивши його в якості переселенського будинку в радгоспі. Зараз в будинку зареєстрована і проживає вона, їх спільна з відповідачем дочка та зять, а сам відповідач самостійно знявся з реєстраційного обліку та близько 14 років мешкає окремо з новою сім`єю в м. Кривий Ріг, просила визнати житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки. В судовому засіданні 21.08.2019 позивач підтримала позовні вимоги, суду пояснила, що її та відповідача після закінчення ВНЗ направили працювати, спочатку в Веселі Терни, потім переїхали в Калинівське, спочатку жили на квартирі, їй дали квартиру в с. Водяне, потім запропонували будинок в с. Рози Люксембург (зараз с. Гречані Поди ), переїхали в будинок. Проживали як переселенці. В переселенському квитку були вписані і вона, і чоловік, і дочка [PERSON] . Потім в радгоспі дозволили оформлювати будинок у приватну власність, і вона, і відповідач працювали в радгоспі, і з їх заробітної плати утримували гроші за будинок, також приблизно 2300 крб. за будинок вони сплатили радгоспу. Зараз радгосп ліквідоввано. В судове засідання 06.10.2020 позивач не з`явилась, надійшла заява про розгляд справи в її відсутність (а.с. 130). В відповіді на заперечення, які надійшли до суду 22.01.2019, позивач вказує, що спірний переселенський будинок було передано їх сім`ї спочатку в користування в 1986 році, а в 1990 році вже після виплати подружжям в касу радгоспу вартості будинку, на підставі рішення ради було передано у власність. В переселенському квитку була зазначена і вона як дружина, але відповідач зараз вилучив і не надає цей квиток (а.с. 65-66). Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явився, в поясненнях від 11.03.2019 просив розглядати справу без його особистої участі (а.с. 75-77, 116, 119, 129). В запереченнях на позовну заяву, які надійшли до суду 08.01.2019, відповідач зазначав, що спірний житловий будинок отриманий ним як молодим спеціалістом, 15.06.1988 на його ім`я було видано свідоцтво про право особистої власності, він сплатив суму 2300 рублів, джерелом і підставою набуття права власності є особисті заслуги відповідача, доказів участі відповідача в набутті майна не надано, просить відмовити в позові (а.с. 53-55). У поясненнях, які надійшли до суду 11.03.2019 відповідач вказує, що позивач закінчила сільсько-господарський вищий навчальний заклад в 1985 році і була направлена в радгосп " 40-річчя Жовтня", де їй виділено квартиру в с. Водяне, а відповідач закінчив вищий учбовий сільсько-господарський заклад у 1986 році і був направлений в радгосп "Веселі Терни", а згодом переведено до радгоспу "Калинівський", де йому особисто виділено переселенський будинок, а позивач в той час проживала в с. Водяне. Згодом після народження дитини позивач переїхала до нього, будинок був ще не готовий і добудовувався особисто ним, з 1986 року він працював агрономом в радгоспі "Калинівський", а позивач була в декретній відпустці. Після виконання ним всіх умов набуття особистої власності видано в 1990 році наказ про передачу йому будинку в особисту власність. Більше 20 років він не проживає з позивачем і питання щодо поділу майна не виникало, коли вони припинили сумісне проживання, то він все залишив колишній дружині. (а.с. 75-77). 12.06.2017 направлено запит про отримання інформації про місце реєстрації відповідача. Справа передана судді Леонідовій О.В. за актом від 12.09.2018. Ухвалою судді від 08.11.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 08.01.2019 до суду надійшли заперечення відповідача на позовну заяву. 22.01.2019 від позивача надійшла відповідь на заперечення. 11.03.2019 до суду надійшли пояснення відповідача. 28.05.2019 до суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 29.05.2019 витребувано докази. 21.08.2019 до суду надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 21.08.2019 витребувано докази. 12.08.2020 до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог. Вислухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків, судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі, що зареєстрований 18 серпня 1984 року Тернівським районним відділенням РАГС м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу (а.с. 13). Шлюб розірвано відповідно до рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2015 року, яке набрало законної сили 13.06.2015 (а.с. 14). Під час шлюбу на ім`я позивача видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] від 23 серпня 1990 року на підставі рішення Широківської районної ради народних депутатів від 15 червня 1988 року № 127 , проведено реєстрацію права власності в КП ДОР "Криворізьке БТІ" (а.с. 15). Згідно з витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП ДОР "Криворізьке БТІ" від 05.01.2012 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] зареєстовано за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності від 23.08.1990, виданого виконавчим комітетом Широківської районної ради на підставі рішення від 15.06.1988 № 127, та свідоцтва про право власності [NUMBER] від 15.12.2011, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Розилюксембурзької сільської ради "Про видачу свідоцтва про право власності на надвірні будівлі у складі домоволодіння" від 05.01.2011 (а.с. 16-20). В свідоцтві про право власності від 23.08.1990 зазначено про реєстрацію за відповідачем житлового будинку розміром 10,00 на 7, 29 м (а.с. 15). Копією архівної справи на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] підтверджено, що в домоволодінні проводились в період з 1990 по 2011 роки добудови, відповідач уповноважував позивача довіреністю від 27.11.2010 бути його представником щодо узаконення перепланувань в житловому будинку (а.с. 121- 178). В свідоцтві про право власності [NUMBER] від 15.12.2011 зазначено опис надвірних будівель: сарай "Е" площею 14,2 кв.м; сарай "Ж" площею 13,2 кв.м; навіс "З" площею 13,8 кв.м; сарай "К" площею 5,5 кв.м; прибудова "б" площею 23,5 кв.м; навіс "М" площею 18,4 кв.м; сарай "Н" площею 12,0 кв.м; навіс "О" площею 13,5 кв.м; сарай "П" площею 28,3 кв.м; погріб "Л" площею 12,7 кв.м - у складі домоволодіння (а.с.17). Відповідно до довідки, виданою дирекцією радгоспу Калинівський [PERSON] він заплатив необхідну суму за переселенський будинок в розмірі 2300 крб. (а.с. 21). Згідно з архівними довідками від 01.07.2020 із заробітної плати відповідача з 1988 по 1990 роки утримувалась ссуда , позивач також в 1986-1990 роках працювала, отримувала заробітну плату, не отримувала заробітну плату частково в 1986, 1987, 1989 роках (а.с. 112-113). Постановою ВРУ "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19.05.2016 у Дніпропетровській області перейменовано село Рози Люксембург Широківського району на село Гречані Поди. Згідно з довідкою від 21.03.2011, виданою виконкомом Гречаноподівської сільської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстрована позивач [PERSON] , дочка [PERSON] та зять [PERSON] (а.с. 27). Відповідно до наказу радгоспу "Калинівський" від 17.05.1990 "Про передачу переселенських будинків в особисту власність ... [PERSON] у зв`язку з тим, що виплата за переселенський будинок закінчена" зняти з балансу радгоспу "Калинівський" переселенські будинки та передати в особисту власність [PERSON] переселенський білет № [NUMBER] ..." (а.с. 56). В довідці від 09.01.2015, виданій виконкомом Гречаноподівської сільської ради, згідно погосподарської книги за 1986-1990 роки особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , проживали та були зареєстрвані, позивач, відповідач та донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 70). Згідно з Наказом радгоспу "Веселі Терни" від 01.03.1986 відповідача за сімейними обставинами у вигляді виключення переведено до радгоспу "Калинівський"(а.с. 72). Свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає по сусідству, працювала головним бухгалтером в радгоспі "Калинівський", теж отримувала будинок на сім`ю як переселенці. Такі будинки видавали тільки сім`ям, одинакам будинки не виділяли, а виділяли квартири. вона працювала в радгоспі разом з відповідачем, той приїхав в село з сім`єю (позивачем, дочкою), і тому отримав будинок. З відповідачем укладався договір про виплату грошей за будинок, із заробітної плати утримувались кошти. Позивач теж працювала в радгоспі. Директором радгоспу "Калинівський" видавався наказ про передачу будинку в особисту власність на підставі довідки, що гроші за будинок виплачені. Свідок [PERSON] суду показала, що вона проживає по сусідству, знає, що в село переїхала сім`я [PERSON] , які отримували будинок як переселенці. Вона теж отримувала житло як сім`я переселенців, обов`язковою умовою отримання будинку була наявність сім`ї, окремо одинакам будинки не виділяли, а виділяли квартири. Свідок [PERSON] дала суду показання, аналогічні показанням свідка [PERSON] . Постановою Ради Міністрів України від 30.08.1973 № 400 "Про пільги по переселенню" передбачалось, що радгоспам, які приймають переселенців: надавати сім`ям переселенців у рік вселення окремі жилі будинки або квартири, присадибні ділянки в установлених розмірах, Провадити погашення кредитів Держбанку СРСР, які надані у відповідності з вказаною постановою: на будівництво для переселенців жилих будинків з надвірними будівлями - за рахунок коштів колгоспів і радгоспів після збудування цих будинків, за рахунок коштів державного бюджету після передачі їх переселенцям і за рахунок коштів сімей, які переселилися, - протягом 15 років, починаючи з шостого року після одержання кредиту. Зазначене майно переходить в особисту власність переселенців після погашення ними своєї частки кредиту. Станом на дату реєстрації в КП ДОР "Криворізьке БТІ" свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] від 23 серпня 1990 року діяв ЦК УРСР. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність" ( 697-12 ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. ( Із змінами, внесеними Законом N 3718-12 від 16.12.93). Особиста власність, яка була закріплена в ЦК УРСР до прийняття Закону України "Про власність", виступала альтернативою державній власності. З 01.01.2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України. Статею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Однак поняття особистої приватної власністі, що визначено ст. 57 СК України та поняття особистої власності, закріплене в Постанові Ради Міністрів України від 30.08.1973 № 400 та ЦК УРСР станом на 23 серпня 1990 року до прийняття Закону України "Про власність", не є тотожніми. Отже, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було виділено відповідачу та його сім`ї радгоспом "Калинівський", в 1986-1990 роках відповідно до переселенського квитку, із заробітної плати відповідача утримувались кошти за будинок, відповідно до наказу радгоспу "Калинівський" від 17.05.1990 у зв`язку з тим, що виплата за переселенський будинок закінчена будинок знято з балансу радгоспу "Калинівський" та передано в особисту власність [PERSON] переселенський білет № [NUMBER] (а.с. 56), свідоцтво про право власності на житловий будинок зареєстровано в КП ДОР "Криворізьке БТІ 23.08.1990 (а.с. 15), в період з 1990 по 2011 роки подружжям проводилось будівництво надвірних будівель (а.с. 121- 178), остаточна державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] проведена КП ДОР "Криворізьке БТІ" 05.01.2012 (а.с. 16). Зважаючи на те, що остаточна державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] проведена КП ДОР "Криворізьке БТІ" 05.01.2012, шлюб розірвано в 2015 році, при вирішенні питання про поділ майна подружжя правовідносини регулюються діючим ЦК України та СК України. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями є майном, нажитим подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу згідно зі свідоцтвами про право власності, джерелом його набуття є спільні сумісні кошти (заробітна плата подружжя, спільна праця по будівництву надвірних будівель), тому спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. При цьому відповідачем на надано доказів, що житловий будинок з надвірними будівлями є його особистою приватною власністю, тому заперечення відповідача не приймаються судом. Таким чином, позовні вимоги про визнання житлового будинку, зазначеного в свідоцтві про право власності від 23.08.1990, з надвірними будівлями, зазначеними в свідоцтві про право власності [NUMBER] від 15.12.2011, об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину підлягають задоволенню. Згідно з листом відділу в Широківському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 10.06.2020 земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована на території Гречаноподівської сільської ради ( колишня Розилюксембурзька) за адресою: [ADDRESS] , знаходиться у власності [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю ДП, що виданий на підставі рішення Розилюксембурзької сільської ради від 17 квітня 1996 р. № 23-У/ХХІІ для обслуговування жилого будинку, та який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за Шр № 1566 від 26 серпня 1998 року (а.с. 193). На момент реєстрації права власності на земельну ділянку (26.08.1998) діяв ЗК України 1992 року. Відповідно до статті 17 ЗК України 1992 року передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Отже, присадибна земельна ділянка отримана відповідачем із земель державної власності в процесі приватизації. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв станом на 26.08.1998 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. З 01.01.2004 набрав чинності Сімейний кодекс України. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. Установивши, що присадибна земельна ділянка, приватизована відповідачем та є його особистою власністю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання присадибної земельної ділянки спільною сумісною власністю не підлягають задоволенню. Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку відповідно до ст. 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15 та постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17. Отже, суд, враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, приходить до висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею судові витрати.

Outcome: partial