Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивачка [PERSON] 09.10.2014 року звернулася до суду з позовними вимогами, збільшеними, уточненими та зміненими в процесі розгляду справи, викладеними в останній редакції в заяві, поданій суду 26.03.2015 року , до Медичного реабілітаційного центру "Кремінці" Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу №131 від 30.08.2013року про звільнення з посади молодшої медичної сестри пансіонату при МРЦ «Кремінці» МВС України по ст. 36 п. 2 КЗпП України, поновлення на посаді молодшої медичної сестри МРЦ «Кремінці» МВС України, скасування запису в трудовій книжці наказу№131 від 30.08.2013року про звільнення з роботи, визнання дій, пов'язаних із переведенням на роботу з МРЦ «Кремінці» в пансіонат при МРЦ «Кремінці» неправомірними, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.08.2013р. по день постановлення рішення, виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 1 450 грн., стягнення недонарахованої частини заробітної плати, у зв'язку із незаконним переведенням на 0,5 ставки за період з 01.01.2003р. по 31.12.2004р. у розмірі 2 277,45 грн., стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з 17.01.2001р. по 31.08.2013р. у розмірі 12 685, 63 грн., стягнення надбавки за шкідливі умови праці 10% за період з 17.01.2001р. по 31.08.2013р. у розмірі 4 312, 97 грн., стягнення заборгованої індексації заробітної плати з компенсацією за період роботи з 17.01.2001р. по 31.08.2013р., стягнення грошових коштів за невикористану додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів у розмірі 483 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31 500 грн., стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000грн., визнання даних, внесених відповідачем до довідок про заробітну плату недостовірними, а дії відповідача - незаконними та зобов'язання відповідача виплатити недоплачену заробітну плату, стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв'язку з затримкою термінів виплати заробітної плати в сумі 3 248, 69 грн.. Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні, позивачка мотивує тим, що з 1993 року періодично перебувала у трудових відносинах з Медичним реабілітаційним центром "Кремінці", згідно наказу №2 від 17.01.2001 року прийнята на посаду молодшої медичної сестри МРЦ «Кремінці» , а наказом № 122 від 12.08.2013 року в зв»язку з організаційно - штатними змінами перепризначена на посаду молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці». Наказом №131 від 30.08.2013 року її звільнено із займаної посади по п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України в зв»язку із закінченням строку трудового договору. Зазаначає, що до 2012 року пансіонат МРЦ «Кремінці» працював постійно , вона мала постійну роботу, в зв»язку з чим не було необхідності оскаржувати незаконні переміщення. Згідно наказу №99 від 25.06.2013 року всіх працівників МРЦ «Кремінці» було повідомлено про скорочення штату та проведення реорганізації , після чого посадові особи МРЦ «Кремінці» з метою привласнення грошових коштів , які підлягали виплаті скороченим працівникам , по закінченні двохмісячного терміну з часу винесення наказу про скорочення чисельності (штату ) працівників 27.08.2013 року викликали її та інших працівників і під тиском та під диктовку зобов»язали написати заяву заднім числом про перепризначення на посаду молодшої медичної сестри 0,75 ставки в пансіонат МРЦ «Кремінці», який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий з 12.08.2013 року, запевнивши , що в такому випадку допомога по безробіттю буде більшою, а з 01.12.2013 року її буде знову прийнято на попередню посаду. ЇЇ необізнаність про права та гарантії згідно чинного законодавства в подальшому стала підставою незаконного звільнення з роботи наказом №131 від 30.08.2013 року по закінченню трудового договору, який підлягає скасуванню, а вона - поновленню на роботі. Вона перебуває у вимушеному прогулі з 31.08.2014 року , а тому відповідач зобов»язаний виплатити їй середній заробіток по день постановлення рішення, виходячи із середньої заробітної плати 1450 грн. Незаконне звільнення з роботи вона оскаржувала до Яремчанського міського суду, однак в процесі розгляду справи керівник МРЦ «Кремінці» шляхом обману переконав її залишити позов без розгляду , запевнивши , що надасть постійне місце праці їй або її чоловікові. Проте, після залишення позову без розгляду її не прийняли на постійну роботу , а від тимчасової роботи вона відмовилась. Вона є інвалідом третьої групи , часто хворіє , а тому вважає, що звернулася за захистом своїх порушених прав з пропуском строку позовної давності з поважних причин, який просить поновити. Відповідачем було порушено її трудові права, а саме, протягом 2003- 2004 років її переводили на 0.5 ставки, не повідомляючи про це в порушення вимог ст.ст.32, 103 КЗпП України. Суб»єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови. Дії керівництва МРЦ є незаконними, а тому з відповідача на її користь підлягає стягненню різниця в оплаті праці, компенсація за невчасно виплачену заробітну плату за період 2003- 2004 років та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.117 КЗпП України, оскільки в день звільнення всі належні їй суми не були виплачені. Позивачка зазначає, що заробітна плата (оклад) виплачували їй у нижчому розмірі ніж мінімальна заробітна плата, заробітна плата за кожний місяць відрізнялась в розмірах, відповідач не проводив індексацію з компенсацією , не виплачував надбавку за шкідливі умови праці у розмірі 10 % , доплату до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період роботи з 17.01.2001 року по момент звільнення. Також відповідач перевів її з МРЦ «Кремінці» в пансіонат при МРЦ «Кремінці» наказом від 12.08.2013 року незаконно, оскільки заява була написана нею під тиском керівництва і переведення призвело до зміни істотних умов праці , оскільки пансіонат функціонує сезонно, про зміну істотних умов праці її не було повідомлено за два місяці. Позивачка також вказує, що порушеннями законодавства про працю їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. Таку шкоду позивачка обґрунтовує тим, що після звільнення вона перебували в стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне ставище, оскільки на її утриманні перебувають двоє дітей , а будь-яких інших джерел доходів у неї немає. Їй було дуже боляче не тільки фізично, а й через несправедливе відношення. Моральна атмосфера в сім'ї різко погіршилася, позивачка втратила вплив і повагу не тільки серед колег по колишній роботі, а й серед членів своєї родини. В позивачки також погіршився стан здоров'я, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває в пригніченому стані, у стані депресії, часто нервується, переживає, емоційно перенапружена, втратила спокій та нормальний життєвий ритм. Внаслідок зменшення посадового окладу їй не вистачало заробітної плати на продукти, на дітей. Вона є інвалідом третьої групи, чоловік не працює, а тому її заробітна плата була єдиним джерелом доходів сім»ї. Надані відповідачем суду довідки про виплачену та нараховану їй заробітну плату містять недостовірну інформацію в порівнянні з виданими їй розрахунковими листами, а тому дії відповідача в цій частині є неправомірними, в зв»язку з чим відповідач зобов»язаний виплатити їй недоплачену заробітну плату. Як мати двох дітей віком до 15 років вона мала право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів , яка за 2013 рік не була нею використана , тому при звільненні відповідач зобов»язаний був виплатити їй грошовому компенсацію за цю відпустку, чого не було зроблено в день її звільнення. Тому з відповідача підлягає стягненню компенсація за невикористану нею додаткову відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час постановлення судового рішення. Зважаючи на наведене просить позовні вимоги задоволити. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав з аналогічних підстав. Представники відповідача, заперечуючи позовні вимоги зазначили, що позивачкою пропущено строк звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин, жодних порушень її трудових прав зі сторони відповідача не було, оскільки трудовий договір укладався з її власної волі відповідно до поданої нею заяви, що не суперечить чинному законодавству України, тому позовні вимоги є недоведеними, безпідставними та необгрунтованими. Позивачкою не зазначено достатні докази, що підтверджують кожну обставину. Враховуючи наведене , просять відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2001 року позивачка була прийнята на посаду молодчої медичної сестри в МРЦ «Кремінці». Згідно наказу №10 від 12.01.2011 року позивачка приступила до роботи у зв»язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною до 6 років як палатна молодша медична сестра пансіону та при МРЦ «Кремінці». Наказом № 122 від 12.08.2013 року в зв»язку з організаційно - штатними змінами позивачка перепризначена на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат МРЦ «Кремінці» , який функціонує в період з червня по серпень та з грудня по лютий. Наказом №131 від 30.08.2013 року позивачка звільнена із займаної посади по п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України в зв»язку із закінченнм строку трудового договору. Наказ № 131 від 30.08.2013 року позивачка оспорює з тих підстав , що згідно написаної нею задніми числами заяви від 12.08.2013 року її перевели (перепризначили) в пансіонат МРЦ «Кремінці», який функціонує сезонно , незаконно, оскільки заява була написана нею під тиском керівництва і переведення призвело до зміни істотних умов праці , оскільки пансіонат функціонує сезонно, про зміну істотних умов праці її не було повідомлено за два місяці, що в подальшому зумовило її незаконне звільнення в зв»язку із закінченням строку трудового договору. Правові підстави для скасування оспорюваного позивачкою наказу про звільнення з роботи відсутні, а відповідно відсутні підстави для поновлення її на роботі, скасування запису в трудовій книжці щодо наказу №131 від 30.08.2013 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з наступного. Як встановлено, у зв»язку із змінами у штатах МВС України на підставі наказу № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» та реорганізацію в МРЦ « Кремінці» у відповідача було скорочено всі 96 посад і згідно наказу № 99 від 25.06.2013 року всіх працівників було попереджено про майбутнє звільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом, зокрема і позивачку, про що свідчить її підпис. Як встановлено, 12.08.2013 року позивачка подала відповідачу заяву про перепризначення її на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат при МРЦ «Кремінці», який функціонує з червня по серпень та з грудня по лютий, на підставі чого видано наказ № 122 -к від 12.08.2013 року, а згідно наказу №131 від 30.08.2013 року позивачку було звільнено з займаної посади в зв»язку із закінченнм строку трудового договору (п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України). Встановлено, що заяву про перепризначення (а фактично, про переведення) позивачка написала сама власноручно і будь-яких доказів щодо застосування до неї тиску зі сторони адміністрації нею не представлено суду. Позивачка була повідомлена про наступне звільнення і необхідність будь-якого тиску в такій ситуації малоймовірна. Що ж стосується посилання позивачки про дату написання заяви, то даний факт не узгоджується з виданим наказом про призначення її на посаду і такі твердження не спростовують висновок про те, що до запланованого звільнення позивачка особисто подала вищезазначену заяву. Пояснення свідка [PERSON] не спростовують вищезазначених встановлених судом фактів, оскільки свідку не було відомо про обставини написання заяви позивачкою і свідок свідчила про обставини написання заяви нею особисто, а тому її припущення , що позивачкою було подано заяву під тиском , не заслуговують на увагу. Також встановлено, що після перепризначення на посаду молодшої медичної сестри в пансіонат, який функціонує сезонно, позивачка працювала у відповідача до 30.08.2013 року і була звільнена з займаної посади в зв»язку із закінченнм строку трудового договору наказом №131 від 30.08.2013 року згідно поданої нею заяви. Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП України, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно правил ч.3 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно ч.1 ст.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Правила ч.1 ст.492 КЗпП України передбачають, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Положення ч.2 ст.40 КЗпП України визначають, що звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу. Досліджені докази дають підстави зробити висновок, що 12 червня 2013 року уповноваженим органом було прийнято рішення про проведення змін у відповідача в організації виробництва і праці, про що МВС України видано наказ №576 «Про організаційні зміни в МВС». Про наступне звільнення позивачка була персонально повідомлена, що нею не оспорюється. До звільнення позивачка подала відповідачу заяву про переведення (перепризначення) її на сезонну роботу. По закінченні строку трудового договору позивачка подала заяву про звільнення її з роботи в зв»язку із закінченнм строку трудового договору, про що було видано оспорюваний наказ. Тому дії відповідача відповідають вимогам закону і позов про визнання неправомірними дій відповідача про переведення в пансіонат при МРЦ «Кремінці», скасування оспорюваного наказу №131 від 30.08.2013 року про звільнення з роботи, поновлення на роботі та пов'язані з цим вимоги про скасування запису в трудовій книжці про звільнення з роботи в зв»язку із закінченнм строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України), стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивачки про стягнення індексації з компенсацію, доплати до посадових окладів у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», надбавки за шкідливі умови праці , визнання неправомірними дій щодо надання суду довідок про заробітну плату, які містять недостовірну інформацію, то такі не доведені позивачкою і не підлягають до задоволення. Судом встановлено, що розміри належних позивачці заробітних плат представлені відповідачем у відповідних довідках, з яких вбачається, що позивачці виплачувались гірські та доплата за шкідливі умови праці. Оплата праці позивачки здійснювалася на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6. наказу, конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачає, що доплата за шкідливі умови праці установлюється за результатами атестації робочих місць. Згідно протоколу така атестація проведена у відповідача лише 12.10.2009 року. Тому доплата за шкідливість проводилась в МРЦ «Кремінці» після 2009 року, а позивачці з січня 2011 року , оскільки з березня 2005 року по січень 2011 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Згідно довідки МРЦ «Кремінці» №55/16-485 від 10.11.2014 року за час роботи індексація заробітної плати позивачці не проводилася, оскільки в ті періоди, коли величина індексу споживчих цін перевищувала поріг інфляції , позивачка не працювала і перебувала у відпустках по догляду за дитиною. Згідно довідки № 55/16-25 від 12.02.2015 року індексація заробітної плати в 2012-2013 роках не проводилася, оскільки протягом 2012 року відбувалися регулярні підвищення заробітної плати і базовим місецем для індексації зарплати позивачці в 2013 році рахувався січень 2013 року , який не індексувався. На підтвердження позовних вимог щодо стягнення індексації позивачкою не надано жодних доказів та відповідних розрахунків. Чинним законодавством не передбачено компенсації невиплаченої індексації. Тому позовні вимоги про стягнення індексації з компенсацією до задоволення не підлягають. Також недоведеними є вимоги позивачки про визнання недостовірними відомостей, внесених в довідки про заробітну плату та зобов»язання відповідача в зв»язку з цим виплатити недоплачену заробітну плату. Як встановлено, позовні вимоги в цій частині позивачка обґрунтовує тим, що надані відповідачем суду довідки про виплачену та нараховану їй заробітну плату містять недостовірну інформацію в порівнянні з виданими їй розрахунковими листами, а тому дії відповідача в цій частині є неправомірними. Однак жодних доказів щодо зазначених позовних вимог позивачкою не надано , зокрема не надано суду розрахункові листи, в порівнянні з якими позивачка вважає недостовірними дані довідок відповідача. Тому вимоги позивачки про недостовірність наданих МРЦ «Кремінці» довідок про заробітну плату є надуманими і нічим не обґрунтованими, а, відповідно, також не обґрунтованими є вимоги про стягнення начебто недорахованої заробітної плати. Не заслуговують також на увагу посилання позивачки на те, що відповідачем порушувались вимоги ст.95 КЗпП України, оскільки нею не доведено, що при виконанні місячної норми праці її заробітна плата була нижчою мінімальної. Із матеріалів справи вбачається, що протягом квітня- червня 2004 року позивачку переводили на 0,5 ставки, без дотримання вимог ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення не пізніше ніж за два місяці, тому суд приходить до висновку про те, що позивачці слід провести доплату до повного посадового окладу. Посилання відповідача на те, що переведення позивачки на 0,5 ставки відбувалися без порушення вимог закону, оскільки зміст наказів доводився до відома працівників в загальному порядку, в період переведення позивачка згідно табелів -графіків не виконувала повну норму праці, тобто знала про переведення, суд не приймає до уваги, оскільки відсутні підписи позивачки про те, що вона була ознайомлена з наказом про переведення на 0,5 ставки, що свідчить про порушення відповідачем норм ч.3 ст.32 КЗпП України. Розмір заробітної плати до повного окладу складає 1023, 03 грн. відповідно до представленого відповідачем розрахунку. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення доплати суд керується вимогами ч.2 ст.233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Доплата половини посадового окладу підлягає компенсації , розмір якої згідно наданого відповідачем розрахунку становить 1941,65 грн. Інші позовні вимоги про стягнення недорахованої заробітної плати в зв»язку із незаконним переведенням на 0,5 ставки за період з 01.01.2003 року по 31.12.2004 року до задоволення не підлягають , оскільки позивачка в 2003 році не працювала і перебувала у відпустці по догляду за дитиною,що стверджується наданими копіями наказів, а будь-які дані про те, що крім квітня - червня 2004 року позивачка протягом 2004 року переводилась на 0,5 ставки, відсутні . Відповідно до ст.182-1 КЗпП Українижінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Як встановлено, позивачка має дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Тому , як мати двох дітей віком до 15 років в 2013 році вона мала право на додаткову оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Статтею 24 ЗУ «Про відпустки» передбачено , що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають. дітей. Тому при звільненні позивачки 30.08.2013 року відповідач зобов»язаний був виплатити їй грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів. Посилання відповідача на те, що позивачка мала право подати заяву на використання додаткові відпустки до березня 2013 року , коли в неї було двоє дітей віком до 15 років, і оскільки таким правом у вказаний термін вона не скористалася, на час звільнення дія норми ст.182-1 КЗпП України на неї вже не поширювалася і підстави для виплати компенсації були відсутні, суд не приймає до уваги як безпідставні. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 14.04.2008 року №235/0/15-08/ щодо роз'яснення застосування статті 19 Закону України "Про відпустки" (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей) відпутка жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років надається, є соціальною відпусткою, не належить до виду щорічних і може надаватися в будь-який час протягом календарного року, незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини - до чи після. Якщо працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався цим правом у році досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, і в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток, як це передбачено ст. 24 Закону України "Про відпустки". Тому позовні вимоги позивачки про стягнення компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку підлягають до задоволення, розмір компенсації становить 515 грн 70 коп. (середньоденний заробіток 51 грн. 57 коп. х 10 днів). В зв»язку з невиплатою належних позивачці сум доплат до повного посадового окладу та компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку в день звільнення позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначені позовні вимоги до задоволення не підлягають, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст.116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника. Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, то розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рiшення по сутi спору. Зазначена сума доплати до повного посадового окладу в зв»язку з зміною розмірів оплати праці та компенсація за невикористану додаткову відпустку мали бути виплачені позивачці в день її звільнення 30.08.2013 року, однак між сторонами існував спір про розміри належних позивачці сум при звільненні. Згідно роз»яснень, які містяться в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням статей 117, 237-1 КЗпП України від 22 лютого 2012 року, справа № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивачці про розрахунок стало відомо в день її звільнення з основного місця роботи - 30.08.2013 року. Отже, щодо стягнення середнього заробітку нею пропущений тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з такими позовними вимогами вона звернулася 09.10.2014 року. Звернення позивачки до суду з аналогічними позовними вимогами в 2013 році і залишення позову без розгляду в квітні 2014 року не перервали перебігу вказаного строку. Перебування позивачки на стаціонарному лікуванні один місяць протягом цілого року не дає підстав для висновку , що строки звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено з поважних причин. Тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити в зв»язку з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду за вирішенням трудового спору і відсутністю підстав для його поновлення. Відповідно до правил ст.237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте передбачених підстав відшкодування моральної шкоди позивачкою не доведено, внаслідок невчасної виплати їй доплати до посадового окладу в зв»язку з зміною розміру оплати праці та невиплати компенсації за невикористану додаткову відпустку позивачка мала певні переживання, однак вони не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки до переведень на 0.5 ставки в 2004 році позивачка взагалі відносилась байдуже і порушила це питання за спливом тривалого часу лише в зв'язку із звільненням, а за час роботи в 2013 році вона не зверталася із заявою про надання їй додаткової відпустки. Тому позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення і з відповідача на її користь підлягає стягненню доплата до повного посадового окладу в зв»язку з зміною розмірів оплати праці в сумі 1023 грн. 03 коп. , 1941 грн. 65 коп. компенсації за невчасно виплачені доходи в зв»язку із зміною розмірів оплати праці, 515 грн. 70 коп компенсації за невикористану додаткову відпустку, а решта позовних вимог до задоволення не підлягають. Питаня судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного і ст.ст. 23, 24, 32,36, 103,116,117, 233, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial