Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом. У позові вказав, що [PERSON] [INFO] має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Мати неповнолітнього [PERSON] трагічно загинула [INFO]. В продовж 15 років [PERSON] не проживав з [PERSON] та сином, життям ті здоров'ям не цікавився, матеріальної допомоги не надавав, вихованням сина не займався. Після загибелі матері [PERSON], неповнолітній [PERSON] деякий час проживав з батьком [PERSON], але він не має можливості його виховувати та утримувати, так як не працює і не має власного житла. За час проживання [PERSON] не встановив контакт з батьком [PERSON], не сприймає його як батька, не слухається веде себе агресивно. На даний час дитина безвіїздно проживає в гуртожитку навчального закладу ДПТНЗ «Апостолівський центр підготовки та перепідготовки робочих кадрів», в якому він навчається за спеціальністю «тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва, слюсар з ремонту сільськогосподарських машин та устаткування, водій автотранспортних засобів». [PERSON] своїх батьківських обов'язків, зокрема обов'язку виховати та утримувати дитину до досягнення повноліття, не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямований на їх виконання. У зв'язку з чим просять позбавити [PERSON] батьківських прав та стягнути аліменти на утримання [PERSON]. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заява про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач до початку слухання справи надав заяву в якій просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника третьої особи - служби у справах дітей Апостолівської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позові вимоги підтримує в повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін за наявними у справі доказами. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно зі ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 212 ЦПК України,, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст.ст.10, 11, 27, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено, [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Відповідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.04.2016 року виданого повторно, [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.9). Відповідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.02.2017 року, виданого повторно, [PERSON], [INFO], мати неповнолітнього [PERSON], померла [INFO] (а.с.11). Судом також встановлено, що протоколом засідання опікунської ради № 9 від 23.02.2017 року опікунською радою при виконавчому комітеті Апостолівської міської ради було ухвалено рішення про затвердження висновку опікунської ради при виконавчому комітеті міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки № 2 від 17.01.2017 року Апостолівського центру соціально-психологічної реабілітації «Надія» [PERSON], [INFO], з 16.05.2016 року по 12.09.2016 рік перебував в центрі. За період перебуванні в центрі, батько хлопчика [PERSON], жодного разу не відвідував сина, життям та здоров'ям не цікавився, матеріальної допомоги не надав. Виконавчий комітет Апостолівської міської ради Апостолівського району Дніпропетровської області надав суду висновок районного органу опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Відповідно до висновку районного органу опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації з метою захисту прав і інтересів дітей районний орган опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини (ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно з положеннями ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При цьому, вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав встановлено ч. 1 ст. 164 СК України, за змістом якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з п. 15 постанови Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно зазначених норм права, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дитини. Проте, між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над застосуванням такого крайнього заходу впливу на відповідача, як позбавлення його батьківських прав. Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що відповідач [PERSON] не виконує своїх батьківських обов'язків відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], вихованням дитини не займається, не проявляє до неї батьківської уваги та турботи, не цікавиться нею. Аналізуючи зібрані по справі докази, судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання обов'язків по вихованню, розвитку та утриманню дитини. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліментів) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитини не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 Кодексу. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що відповідач, як батьки дитини повинна піклуватися про дитину, утримувати її, з відповідача необхідно стягувати на утримання дитини щомісяця аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з дня пред'явлення позову до суду, тобто з 07.04.2017 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав та стягнення аліментів, є обґрунтованими, доведеними, тому підлягаючими задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved