Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до[PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №014/0173/74/102700 від 02 вересня 2008 року у розмірі 26150,46 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ становить 578413,19 гривень), з них: заборгованість за процентами у розмірі - 1921,22 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 42494,82 гривень); пеня за порушення строків сплати кредиту та процентів у розмірі - 2125,90 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 47022,06 гривень); поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі - 22103,34 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 488896,31 гривень), в т.ч. прострочена заборгованість за кредитом у розмірі - 187,15 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 4139,51 гривень), а також стягнути судовий збір в розмірі - 3654,00 гривень. Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк-Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0173/74/102700, згідно пункту 1.1.1 якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 26400,00 доларів США строком по 02 вересня 2028 р., а відповідач [PERSON]прийняла на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі - 13,85 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно графіку. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вказує, що зі своєї сторони виконав свої зобов'язання щодо видачі грошей по кредиту позичальнику за кредитним договором належним чином видавши кошти у розмірі - 26400,00 доларів США. 25 лютого 2009 року між банком та позичальником було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої, сторони домовились строк кредиту збільшити на 39 календарних місяців, у зв'язку із чим дата остаточного погашення кредиту - 02.12.2031 р.. Також, тимчасово на строк з 25.02.2009 р. до 25.02.2010 р. було встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 10,85%. Не дивлячись на це, [PERSON] зобов'язання за кредитним договором не виконує, у встановлені строки кредит не повертає, а тому станом на 19.05.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі - 187,15 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 4139,51 грн.. Пунктом 16.3 кредитного договору передбачено, що за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за кредитним договором, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1 % від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення. Станом на 19.05.2015 року за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів [PERSON] нарахована пеня в розмірі - 2125,90 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ становить 47022,06 гривень). Статтею 9 кредитного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, банк має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до кредитного договору. На підставі статті 9 кредитного договору банком [PERSON] було направлено письмову вимогу про дострокове погашення грошових зобов'язань за кредитним договором, але відповідач своїх зобов'язань не виконав, а тому станом на 19.05.2015 року достроковому стягненню по кредиту підлягає - 22103,34 долари США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 488896,31 грн.). Таким чином, загальна сума заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором станом на 19.05.2015 року складає - 26150,46 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ становить 578413,19 грн.), з них: заборгованість за процентами у розмірі - 1921,22 долар США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 42494,82 грн.); пеня за порушення строків сплати кредиту та процентів у розмірі - 2125,90 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить. 47022,06 грн.); поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню у розмірі - 22103,34 долари США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 488896,31 грн.), в т.ч. прострочена заборгованість за кредитом у розмірі - 187,15 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 4139,51 грн.). [PERSON], вважаючи, що порушенні її права як споживача, звернулася до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з позовом про захист прав споживача, визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, яка неодноразово подавала до суду письмові пояснення, згідно яких просить суд: визнати недійсним кредитний договір №014/0173/74/102700 від 02.09.2008 року та додаткову угоду №1 до кредитного договору від 25 лютого 2009 року; визнати недійсним іпотечний договір №014/0173/74/102700/1 від 02 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5021 та договір про зміни №1 до іпотечного договору; скасувати рішення про державну реєстрацію прав, на підставі яких до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені записи про державну реєстрацію договору іпотеки №014/0173/74/102700/1 від 02 вересня 2008 року та про заборону відчуження нерухомого майна (житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами (домоволодіння), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги[PERSON] обґрунтовує тим, що 02 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є відповідач по справі та нею був укладений кредитний договір №014/0173/74/102700. Згідно пункту 1.1.1 відповідач зобов'язався надати їй кредит в розмірі 26400 доларів США строком до 02.09.2028 року, а вона в свою чергу зобов'язалась сплачувати 13,85% річних за користування даним кредитом. 25 лютого 2009 року між нею та відповідачем укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої, сторони домовились строк кредиту збільшити на 39 календарних місяців, у зв'язку з чим дата останнього погашення кредиту - 02.12.2031 року. [PERSON] зазначає, що мала бажання отримати кредит в національній валюті, але працівники ВАТ«Райффайзен банк Аваль» запропонували їй оформити та отримати кредит в іноземній валюті, а саме: у доларах США, оскільки за їх словами кредит саме у такій валюті є найдешевшим для обслуговування. В забезпечення даного кредитного договору між позивачем та банком було укладено іпотечний договір №014/0173/74/102700/1 від 02 вересня 2008 року, у відповідності до якого, банку в іпотеку було передано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в місті [ADDRESS] Після підписання кредитного договору та отримання кредиту, курс долара до гривні постійно збільшувався, [PERSON], щоб уникнути виникнення заборгованості, звернулась до відповідача для укладення додаткової угоди про збільшення строку кредиту. 25 лютого 2009 року між нею та банком була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої, сторони домовились строк кредиту збільшити на 39 календарних місяців та зменшити на рік процентну ставку на 3 відсотки. Однак, під час укладення кредитного договору, банком було порушено ряд нормативно-правових актів, що в подальшому поставило позивача в скрутне становище. Так, зокрема, на момент укладення кредитного договору, ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в)наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічне положення містилося також у п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджено постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168). Згідно п.2.2 Правил інформація про платежі споживача, які зазначені в п. 2.1 Правил, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). П. 2.3 правил передбачав, що у разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. П. 2.4 Правил вказував, що банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Крім того, відповідно до п.3.8 Правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов`язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Вказані вище обов'язки ВАТ «Райффайзен банк Аваль» не виконало, а саме: перед укладенням кредитного договору не повідомило позивача: інформацію, зазначену у ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та у п.2.1 Правил; інформацію, зазначену у п.2.2, 2.3, 3.8 Правил. Таким чином, [PERSON] вважає, що банк ввів її в оману, надавши кредит в доларах США та не виконавши умови ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та є всі підстави для визнання недійсним кредитного договору №014/0173/74/102700 від 02 вересня 2008 року. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України. Згідно зі ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані. Таким чином, є всі підстави для визнання недійсним іпотечного договору №014/0173/74/102700/1 від 02 вересня 2008 року, у відповідності до якого, банку в іпотеку було передано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у місті [ADDRESS] 27 липня 2008 року [PERSON] уклала договір з [PERSON] (на той час власницею будинку [ADDRESS] про те, що вона зобов'язується продати, а [PERSON] купити дім за вказаною адресою, при цьому згідно цього договору нею були отримані від неї грошові кошти в розмірі 1000 доларів США в якості задатку. Обговоривши і дійшовши згоди з питань, що будуть стосуватись укладення в подальшому договору купівлі-продажу будинку та земельних ділянок, вона віддала [PERSON] ключі від вказаного будинку і вона разом зі своїм цивільним чоловіком [PERSON] та їх спільною малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] проживала і проживає по цей час у вказаному будинку, починаючи з 29 липня 2008 року, тобто майже одразу після укладення між [PERSON] та [PERSON] 27 липня 2008 року договору про зобов'язання продажу (купівлі) майна та надання (отримання) задатку в розмірі однієї тисячі доларів США. 29 серпня 2008 року, через місяць після вселення, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу об'єктів нерухомості за адресою: [ADDRESS], а саме: будинку з надвірними будинками та земельних ділянок. Кредитний договір та іпотечний договір були укладені 02 вересня 2008 року, і тільки після цього їй були надані грошові кошти - 03 вересня 2008 року. Іпотечний договір 02 вересня 2008 року було укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим грубо порушені житлові права малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON], [INFO], яка разом зі своїми батьками, починаючи з 29 липня 2008 року постійно проживає у спірному житловому будинку, тому позивач просить суд визнати іпотечний договір недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Із аналізу судової практики також вбачається, що, зокрема, в ухвалах від 4 лютого 2015 року, 28 січня 2015 року, 4 грудня 2014 року, 12 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, задовольняючи позовні вимоги про визнання іпотечного договору недійсним, виходив з того, що на момент укладення договору іпотеки спірною квартирою разом з батьками мала право користуватися й малолітня дитина, тому при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» необхідний попередній дозвіл органів опіки і піклування. Отже, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. У свою чергу, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Ще до укладення договорів купівлі-продажу (будинку та земельних ділянок), кредитного та іпотечного договору, спірний житловий будинок є єдиним та постійним місцем проживання [PERSON] та її сім`ї, у тому числі її дитини. Таким чином, позивач вважає, що передача нерухомості в іпотеку відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без попередньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини. До аналогічних висновків також дійшов як Верховний Суд України у постановах від 01.07.2015 року (справа №6-396цс15(інтерес дітей)) та від 16 березня 2016 року(справа №6-2918цс15), так і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх ухвалах від 4 лютого 2015 року, 28 січня 2015 року, 4 грудня 2014 року, 12 лютого 2014 року. Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд визнати іпотечний договір від 02 вересня 2008 року №014/0173/74/102700/1, а також договір про зміни №1 від 25 лютого 2009 до нього - недійсними. Крім того, [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 вересня 2008 року, між нею та банком було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 014/0173/74/102700. Згідно кредитного договору процентна ставка за користування кредитом - 13,85% річних. 25 лютого 2009 року до кредитного договору була укладена додаткова угода №1, згідно якої строк кредитування було збільшено на 39 календарних місяців та тимчасово на строк до 25 лютого 2010 року процентна ставка за користування кредитом була встановлена на рівні 10,85 % річних. Відповідно до пунктів 1.1.1 та 1.2.1 кредитного договору, банк взяв на себе зобов'язання надати їй як позичальнику грошові кошти в сумі 26400,00, з оплатою за процентною ставкою 13,85 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 02 вересня 2028 року, на умовах визначених цим договором. Кредит надається на купівлю нерухомості, а саме: для купівлі житлового будинку загальною площею 74,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.1.2.1 договору). Відповідно до умови п.1.1.3 кредитного договору, забезпеченням виконання зобовязань позичальника за цим договором є: застава нерухомості, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Того ж дня, 02 вересня 2008 року, між [PERSON] та банком було укладено договір іпотеки. Надання ж кредиту (грошових коштів) було здійснено 03 вересня 2008 року у гривнях. Згідно пункту 3.1 позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору проценти за користування кредитом, розмір яких розраховується на основі процентної ставки в розмірі, визначеному п.1.2.1 Договору. Банком було викладено графік повернення кредиту та інших платежів в додатку №1 до вказаного договору. Однак, банк не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими Законами імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів а також на те, що банк в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах. За таких обставин, [PERSON] просить суд визнати кредитний договір недійсним, виходячи з наступного. Зміст та умови кредитного договору № 014/0173/74/102700 від 02.09.2008 року були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку. А тому, вона як позичальник, була позбавлена фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мала можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані ій банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банком навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та невизначив для позичальника умови договору, щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. В пунктах 15.4 та 15.7 кредитного договору зазначено: позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам (інтересам його сім'ї), є розумними та справедливими; перед укладенням даного договору позичальник повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування у банку та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 р., що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цього договору. У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 Цивільного закону). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.1.1.3 кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV). Статею 1 вказаного Закону №979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. За правилом ст.2 Закону №979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплато-спроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження. Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості), є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправя сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Така правова конструкція норм Законів, надає підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимогист. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV, «щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі». Вищезазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З Договору про надання споживчого кредиту та Додатокової угоди №1 до нього вбачається, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не повідомлено позичальника про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті Банком в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. оговором. Умовами п.1.3.2 та п.1.3.3, було зобов'язано позичальника повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 325,42 дол.США, в день сплати ануїтетних платежів - 02 числа кожного календарного місяця протягом строку кредиту. Умовами кредитного договору, також було зобов'язано позичальника застрахувати за свій власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії, на строк не менше одного календарного року від настання страхових, на випадок пошкодження, втрати або знищення майна. В умовах п.7.4 сторони домовились про договірне списання банком з поточного рахунку позичальника та з будь-яких рахунків позичальника в Банку . Отже, виходячи з аналізу наведених умов кредитного договору зокрема, про умови, в частині про договірне списання обслуговування та погашення (повернення) позичальником кредитної заборгованості, які допускають здійснення такого повернення позичальником в іншій валюті, яка не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором, погашення такої заборгованості перед банком, позичальник здійснює виходячи зі своїх доходів, які він отримує в національній валюті України гривні. Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). П. 2.3. Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168 передбачає, що банки зобовязані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування. Письмова інформація доводиться до споживача перед підписанням кредитного договору у вигляді окремого документа (бюлетеня,довідки,повідомлення тощо) п.2.5 Постанови НБУ. Ця вимога також банком не виконана, належні та допустимі докази на спростування цього Банком не надано. На думку Вищого спеціалізованого суду України, викладену в ухвалах у справах №667/3659/15 та 6-26251св14, ці обставини є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Також, у Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Через грубе порушення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки види та умови кредитування, які існували на той час, [PERSON] повідомлені не були, а також той факт, що заяву-анкету на отримання кредиту у іноземній валюті вона не заповнювала, вона була змушена звернулась до Куп'янського відділу поліції України в Харківській області з відповідною заявою про захист її прав. В рамках кримінального провадження (реєстраційний номер в ЄРДР 12015220370003233) була проведена почеркознавча експертиза заяви-анкети на отримання кредиту в іноземній валюті, за результатами якої було підтверджено, що записи у відповідних графах анкети були виконані не нею, а іншою особою. В рамках цього ж кримінального провадження була проведена і судова економічна експертиза, згідно висновків якої, визначена реальна процентна ставка по договору кредиту, а також абсолютне значення його подорожчання. У Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» №8 від 30.05.1997р. встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У відповідності до статті 57 ЦПК України «доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів». Згідно з абз.4 ст.4 Закону України «Про судову експертизу», Незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду. Як позивачем вже було зазначено, вважаючи, що в діях посадових осіб банку вбачається склад злочину, передбачений ст. 190 КК України (шахрайство), [PERSON] була змушена звернутись до органів поліції за захистом своїх прав. В рамках кримінального провадження було проведена судова почеркознавча експертиза. Згідно висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 13.07.2016 №213 «рукописні записи «26400,00 двадцять шість тисяч чотириста доларів США 240» в заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу від 22.08.2008, виконані не [PERSON], а іншою особою». Також у рамках цього ж кримінального провадження була проведена судово-економічна експертиза. Згідно висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 25.05.2017 №99 «відповідно до проведених розрахунків … за кредитним договором становлять: реальна процентна ставка - 17,26%, абсолютне значення подорожчання кредиту - 59417,51 дол.США, розрахований відповідно до умов додаткової угоди №1 до кредитного договору … щомісячний ануїтетний платіж не відповідає розміру платежу, зазначеному у додатку 1 до додаткової угоди№1 кредитного договору». Реальна процентна ставка, визначена експертом, складає 17,26% проти 13,85% (зазначених у кредитному договорі) та 10,85% (зазначених у додатковій угоді до кредитного договору), рукописні записи у заяві-анкеті на видачу кредиту підроблені, щомісячний ануїтетний платіж розрахований невірно, абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) - 59417,51 дол. США проти 51697,13 (зазначених у кредитному договорі). [PERSON] вказує, що була введена в оману у відсотках на 3,41 % річних, у абсолютному значенні подорожчання кредиту на 7720,38 доларів США. Різниця вказаних показників, на її думку, дуже суттєва. Крім цього експертом було зазначено, що станом на дату останнього платежу нею сплачена сума коштів в розмірі 24354,41 доларів США. Даними експертними висновками підтверджується, що банк скористався тим, що їй об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і позивач була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а банк, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав їй відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Документальне оформлення банком кредиту за договором про надання споживчого кредиту не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин. Таким чином, [PERSON] вважає, що встановлені судовим експертом розбіжності, є такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаток №1 до нього. А отже, з висновку експертизи, можна дійти висновку, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, на думку [PERSON], можна зробити висновок про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач була введена в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, а тому, її волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача. Отже, виходячи з вищенаведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний кредитний договір було укладено Банком, з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, позивач вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг. Позивач [PERSON] вказує на те, що, укладаючи кредитний договір, піддалася завірянням працівників банку, щодо цілковитій та фактичній відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників. І тільки, після фактичного ознайомлення зі змістом розрахунку економічного дослідження, фактично дізналася про введення в оману банком, при укладенні договору про надання споживчого кредиту та додаткової угоди №1 до нього. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності. Таким чином, зважаючи на вищевикладене та враховуючи висновок експерта, при укладенні кредитного договору її було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості), а тому позовна вимога про визнання його недійсним, на думку [PERSON], підлягає задоволенню. Окрім цього, що стосується первинного документа, який підтверджує отримання кредиту, [PERSON] зазначає, що в матеріалах справи лише копія виписки по рахунку від 19.05.2015 із зазначенням про виплату кредиту - 26400 02.09.2008 року, що не є доказом факту отримання кредитних коштів. Зазначений «документи» не містить у собі ані підписів, ані печаток, а лише являє собою роздрукований компютерний файли. Позивачем до суду була надана заява на видачу готівки, яка відбулась, по перше, 03.09.2008 року, по друге в сумі 26009,00, а фактично у сумі 126146,25 гривень. Дані, що це спростовують, банком не надані. У відповідності до Наказу Міністерства фінансів України № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів убухгалтерському обліку» (в редакції чинній станом на 2008 рік) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобовязань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний кодпідприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. П. 2.8. - додаткові вимоги до порядку створення первинних документів про касові і банківські операції, рух цінних паперів, товарно-матеріальних цінностей та інших об'єктів майна передбачаються іншими нормативно-правовими актами. У відповідності до Постанови правління НБУ «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» (Яка була чинна станом на 2008 рік).Розділ III. Касові операції банків з клієнтами Глава 1. Загальні вимоги до оформлення касових документів Форми документів, які застосовуються під час приймання переказу готівки та витати її суми отримувачу в готівковій формі, визначаються відповідною платіжною системою і мають містити обов'язкові реквізити: дата здійснення операції, зазначення татника та отримувача, дані паспорта особи-отримувача або документа, що його замінює, сума касової операції, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію. До обовязкових реквізитів касових документів, які оформлюються для зарахування суми готівки на відповідні рахунки (крім перелічених вище), також належать: номер рахунку отримувача та назва банку отримувача. Усі реквізити в касових документах мають бути заповнені згідно з правилами, зазначеними в додатку 14 до цієї Інструкції. 12. У разі здійснення касових операцій протягом операційного часу відповідальний працівник банку на касових документах проставляє дату здійснення касової операції а в післяопераційний час - поточну дату і час приймання документів або напис чи штамп "вечірня", або "післяопераційний час". Глава 3. Порядок видачі готівки з каси банку: 2. З каси банку готівка національної валюти видається за такими видатковими документами: - за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу) за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо); - за документом на отримання переказу готівкою в національній валюті, установленим відповідною платіжною системою, - фізичним і юридичним особам (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу); Видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: - за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами: фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо; - за видатковим касовим ордером - працівникам банку за внутрішньобанківськими операціями; - за документами на отримання переказу в готівковій формі, установленими відповідною платіжною системою, - фізичним особам. 5. У видаткових касових документах (заява на видачу готівки видатковий касовий ордер, грошовий чек) працівник банку перевіряє: повноту заповнення реквізитів на документі;наявність підписів посадових осіб банку, яким надано право підпису касових документів, і тотожність їх зразкам; належність предявленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі; у разі отримання готівки за довіреністю - правильність оформлення довіреності на отримання готівки; наявність підпису отримувача. Факти здійснення господарських операцій доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами. Відтак факт надання грошових коштів в кредит доказується виключно первинними бухгалтерськими документами. Згідно із вищенаведеними нормами, первинний бухгалтерський документ повинен бути складений безпосередньо під час здійснення господарської операції. Тобто всі реквізити повинні бути внесені і заповнені безпосередньо в момент видачі кредитних коштів. А документи, надані банком, не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції. Відтак, в силу норм закону, долучені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обовязкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції. В наслідок чого, в силу ст. 59 ЦПК України, вони не є засобами доказування факту надання кредитних коштів. Така правова позиція міститься у рішенні Макарівського районного суду Київської області від 11.06.2015 по справі 370/2300/14-ц. Окрім цього, [PERSON] під час судового розгляду справи, зазначалось про те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до позову було додано розрахунок заборгованості, однак відомості щодо розмірів внесених платежів, зазначені у графах таблиці «дата погашення», «Планове погашення» та «Фактичне погашення» суттєво відрізняються від тих, що були мною фактично здійснені. Цей розрахунок виготовлений безпідставно і необґрунтовано, без надання доказів документального підтвердження (копій квитанцій, виписок, тощо). Тобто, банк у колонках таблиці, де фактично повинні відображатися сплата так званого «тіла» та «відсотків» вказує неіснуючі суми, бо розмірів таких платежів насправді не існувало ані в кредитному договорі (та змінах та додатках до нього), ані у самих квитанціях про сплату мною платежів. У позові до суду про стягнення заборгованості, банк зазначає щодо нарахування та стягнення нарахованої пені. Як вбачається з розрахунку, сума пені нарахована у іноземній валюті - доларах США. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Виходячи із того, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, тобто встановлення максимального розміру пені пов'язано з розміром облікової ставки Національного банку України, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні. Тобто, пеня нарахована банком у іноземній валюті неправомірно, з порушенням норм Закону. При видачі кредиту, у відповідності до пунктів 1.1.2.2 та 1.3.1 кредитного договору [PERSON] банку було сплачено комісію за надання кредиту, а саме - 390, 15 доларів США. Згідно із п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд України у правовому висновку від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначав, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80цс13) за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. [PERSON] вважає, що договір про надання споживчого кредиту та додаткова угода №1 до нього є недісними через, зокрема порушенняїї права як споживача фінансових послуг банку, з моменту його укладення. Просить суд застосувати наслідки недійсності кредитного договору від 02 вересня 2008 року, а також додаткової угоди №1 від 25 лютого 2009 року до кредитного договору (ухвала ВССУ від 25 травня 2016 року) та визначити їй озобов'язок повернути Банку різницю між отриманими грошовими коштами та сплаченими за період виконання кредитного договору в сумі 26400 доларів США. Ця сума визначалась наступним чином: сума, еквівалентна виданому кредиту згідно квитанції договору - 26009,00 доларів США, комісію в розмірі 390,15 доларів США, Банк вирахував з мене незаконно, згідно висновку експерта, за період користування кредитом мною було сплачено Банку 24354,41 доларів США. Тобто: 26009+390,15-24354,41=2044,74 долари США. Так, банком розрахунок боргу було виготовлено безпідставно і необґрунтовано, без надання суду доказів документального підтвердження (копій квитанцій, виписок, тощо). У свою чергу [PERSON] стверджую, що банк у колонках таблиці, де фактично повинні відображатися сплата так званого «тіла» та «відсотків» вказує неіснуючі суми, бо розмірів таких платежів насправді не існувало ані в кредитному договорі (та змінах та додатках до нього), ані у самих квитанціях про сплату нею платежів, що також підтверджується тим, що банк не надав суду жодних документальних доказів проведення відповідних платежів, окрім роздрукованого комп'ютерного файлу, виготовленого і підписаного зацікавленим працівником банку. У судовому засіданні [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», свої позовні вимоги до банку підтримали у повному обсязі, які просили суд задовольнити. Представник Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області Саяпін В.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], посилаючись на те, що вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» порушують права та законні інтереси неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], так як дозвіл на вчинення правочину відносно будинку, яким вона має право користування не надавався органом опіки та піклування та позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» призводять до звуження існуююючих прав дитини, отже не підлягають задоволенню. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява від представника банку (а.с. 75) про підтримання позовних вимог банком у повному обсязі. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, дотримуючись принципу диспозитивності, передбаченого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судовим розглядом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 02 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк - Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0173/74/102700, згідно якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі - 26400,00 доларів США строком по 02 вересня 2028 р., а позичальник отримує його відповідно до умов кредитування за програмою «Житло в кредит на вторинному ринку» та зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором, додатковими договорами та додатковою угодою.(Том №2 а.с. 9-28) Відповідно до пп. «д», «і» пункту 2 частини 2статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»від 12 травня 1991 року із змінами перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Із кредитного договору вбачається, що позичальник сплачує банку проценти, що розраховуються на основі процентної ставки, розмір якої може змінюватись на умовах цього договору. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому договорі процентної ставки, яка на дату укладення цього договору розмір процентної ставки складає 13,85% річних. Кредитні кошти призначені на придбання об'єкту нерухомості - житлового будинку загальною площею 74,6 кв.м., за адресою: Харківська область, м. Куп`янськ, вул. Лісна 54. Із пункту 15.7 кредитного договору вбачається, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав позичальнику в письмовій формі всю інформацію про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». При укладанні кредитного договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10 травня 2007 року за № 168 в повному обсязі. В забезпечення даного кредитного договору між позивачем та банком було укладено іпотечний договір №014/0173/74/102700/1 від 02 вересня 2008 року, у відповідності до якого, банку в іпотеку було передано житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (Том №1 а.с. 40-44). Також було укладено договір про зміни №1 до іпотечного договору №014/0173/74/102700/1 від 02.09.2008 року. (Том №1 а.с. 46) Як вбачається з виписки по рахунку (Том №2 а.с. 44) [PERSON] отримала на особовий рахунок - 26400 доларів США. Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір [PERSON] підписала, будь яких змін, заперечень, доповнень до кредитного договору не вносила. 25 лютого 2009 року між банком та позичальником [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої, сторони домовились строк кредиту збільшити на 39 календарних місяців, у зв'язку із чим дата остаточного погашення кредиту - 02.12.2031 р.. Також, тимчасово на строк з 25.02.2009 р. до 25.02.2010 р. було встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 10,85%. (а.с. Том №2 а.с. 29-38) Відповідно до пунктів 3.1., 3.2.,3.3., 3.6, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ України від 10 липня 2007 року № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши: порядок обчислення процентних доходів; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послугта інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] була надана вся інформація відповідно до зазначених Правил, про що вона під час укладання кредитного договору не заперечувала. Із роз'яснень, які містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5 зазначено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21, а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.07.2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Із пункту 15.4 кредитного договору вбачається, що укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не повязаних з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, повязаних з отриманням кредиту в банку, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт3 частини першої статті 3 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника; споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції будь якого виробу (товару), роботи чи послуги, які виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб або на придбання товарів тривалого користування (квартир, меблів, автомобілів тощо) з обовязковим страхуванням обєктів кредитування на користь банку протягом усього періоду користування. Споживчий кредит повязаний з кредитуванням кінцевого споживання. Згідно з частиною першою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит), або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Із аналізу зазначених норм та змісту укладеного між банком та [PERSON] кредитного договору та додаткових до нього договорів вбачається, що умови договору, з якими [PERSON] погодилася та які не порушують принципів добросовісності, рівності сторін договору, є справедливими. У разі незгоди відповідача по первісному позову з умовами кредитного договору або відсутності, на її думку, будь-яких додаткових умов договору, вона мала можливість звернутися до банку за будь-якими роз'ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору. Однак з часу його укладання, а саме: з 02.09.2008 року та до часу звернення банку до суду, [PERSON] з вимогами до банку не зверталась та не висловлювала. Як вбачається з виписки по рахунку (Том №2 а.с. 44) [PERSON] отримала на особовий рахунок - 26400 доларів США. Таким чином, банк свої зобовязання за кредитним договором виконав. Як убачається з висновку експерта №213 від 13.07.2016 року (а.с. 13-21) рукописні записи: «26400,00 двадцять шість тисяч чотириста доларів США 240» в заяві-анкеті на отримання кредиту під заставу від 22.08.2008 року виконані не [PERSON] а іншою особою. Висновок експерта №213 від 13.07.2016 року та висновок експерта №99 від 25.05.2017 року, на які посилається [PERSON] не свідчать про те, що їй не надано інформацію як споживачу щодо її кредитування за зазначеним кредитним договором та додатковими договорами, додатковою угодою до нього, з якими вона погодилася та з якими детально була ознайомлена. Ініціатором укладення кредитного договору була [PERSON] та своїм підписом під кредитним договором вона підтвердила, що ознайомлена та погоджується з його умовами, скориставшись кредитом за призначенням та виконуючи свої зобов'язання за договором кредиту, проводячи його оплату, що підтверджує сама [PERSON], надавши до суду квитанції про його сплату. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 ЦК України). Так, висновок експерта №99 від 25.05.2017 року проведено на підставі: кредитного договору від 02 вересня 2008 року №014/0173/74/102700 з додатками, додатковою угодою №1 до кредитного договору від 02 вересня 2008 року за №014/0173/74/102700, іпотечного договору з додатками, виписки по рахункам та квитанції, інших матеріалів кримінального провадження (Том №3 а.с. 2-12), який суд не бере до уваги, так як він суперечить обставинам справи та вимогам закону, не відомо чи була проведена дана експертиза з урахуванням, наданих банком документів, а не лише документів, наданих [PERSON]. Експерт, визначаючи реальну відсоткову ставку за спірним кредитним договором в розмірі 17,26%, та розраховуючи суму загальних фактичних витрат за відсутності даних про понесені витрати за нотаріальні послуги, страховку, вартості заставного майна, змоделював на свій розсуд орієнтовний розпис сукупної вартості споживчого кредиту, тобто здійснив розрахунки не на підставі реальних даних, а на припущеннях. Відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінюючи висновок експерта у справі, приходить до висновку, що висновок не узгоджується з нормами чинного законодавства, умовами укладеного сторонами кредитного договору та іншими матеріалами справи. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно із статтею 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до вимог статті 612 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а договір Відповідно до статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором. Відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Тобто, вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству України, якщо саме вона надавалась за договором і банк просить стягнути суму у валюті. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір в письмовій формі, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, його підписали, а тому твердження [PERSON] про наявність підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними є таким, що не відповідає обставинам справи. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. При вирішенні спору про визнання договорів недійсними, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України. Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу для задоволення свого позову, зокрема, щодо невідповідності кредитного, іпотечного договору змісту актам законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а її позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочинів, передбачених Цивільним кодексом України, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує с другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved