Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

08.10.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради, [PERSON] , третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П., про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом, який в подальшому уточним та зменшив позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.08.1949 року дід позивача - [PERSON] отримав право на будівництво житлового будинку на підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою. Договір посвідчений Першою Запорізькою нотаріальною конторою № 24/у111-49 р та зареєстрований в ЗМБТІ № 28568 від 13.12.1962 року. Актом приймання індивідуального домоволодіння від 11.10.1962 року будівництво домоволодіння були прийнято комісією виконавчого комітету ради депутатів трудящих по Жовтневому району м. Запоріжжя. Отже, дід позивача побудував садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] . На підставі Договору дарування від 07.04.1964 року [PERSON] подарував своїй дружині - [PERSON] (бабусі позивача) Ѕ частину будинку (у домі А-1: кімната 1-3, площею 8,31 м2, кімнату 1-4, площею 15,96 м2, кухню 1-5, площею 7,23 м2, водопровід з колонкою).За договором купівлі-продажу від 21.05.1968 року [PERSON] продав [PERSON] коридор, комору, веранду та сарай. Договір не був посвідчений ані нотаріально, ані в БТІ, укладений при свідках, внаслідок чого станом на сьогодні моєму вже 30 років як померлому діду належить 1/6 частка у спірному домоволодінні. Також у 1968 році [PERSON] продав 1 кімнату площею 8,33 м2 в цьому домоволодінні жінці (анкетні дані невідомі). 17.12.1988 року цю кімнату площею 8,33 м2 у спірному будинку отримала у спадщину [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. 02.02.1990 року за Договором дарування [PERSON] подарувала цю кімнату у спірному будинку [PERSON] . У 1986 році дід позивача [PERSON] помер. Розпорядження голови Комунарської райдержадміністрації Запорізької міської ради № 920 від 20.05.2005 року [PERSON] та [PERSON] змінили ідеальні частки домоволодіння. Відтак, за [PERSON] - 81/100, [PERSON] - 7/100, [PERSON] - Ѕ. У [PERSON] є свідоцтво про право власності на 81/100 частини домоволодіння. [PERSON] за таким свідоцтвом не зверталась, хоча у розпорядженні було зазначено, що вона мала право його отримати. [PERSON] також не отримав це свідоцтво, оскільки вже давно помер. 31.05.2005 року Витягом за № 7390083 про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ за [PERSON] було визнано 81/100 частки у спірному домоволодінні. [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спірне майно, що належала померлій на праві приватної власності, проте свідоцтва про право власності на спірний будинок за життя вона не одержала. Таким чином, померлій бабусі позивача [PERSON] на праві приватної власності фактично належав спірний будинок у частках Ѕ та 1/6. Позивач є спадкоємцем за заповітом [PERSON] , що підтверджується копіями заповіту від 14.07.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 2219; витягу № 24210374 від 14.07.2010 року про реєстрації в Спадковому реєстрі. Інші родичі позивача, що вказані в заповіті - [PERSON] та [PERSON] , відмовились від спадщини, що підтверджується їх відповідними заявами, які містяться в матеріалах спадкової справи. 01.09.2018 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, проте постановою від 01.09.2018 року державний нотаріус Дмитрієва Н.П. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що посвідчують право власності на ім`я [PERSON] (діда позивача) та [PERSON] (бабусі позивача) домоволодіння по [ADDRESS] . Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2019 року вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2020 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті . Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, але через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, підтримують уточнену позовну заяву про зменшення позовних вимог та просять визнати за позивачем право власності на 19/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Представник відповідача - ЗМР у судове засідання не з`явився, але через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву та просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явився, але через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначає, що оскільки позивач просить визнати за ним 19\\100 частки у домоволодінні за [ADDRESS] , то його права позивачем не порушено, таким чином повністю визнає позовні вимоги [PERSON] ( а.с. 86). Третя особа - державний нотаріус Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієва Н.П. судове засідання не з`явилася, але через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі.(а.с.82) Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою. Договір посвідчений Першою Запорізькою нотаріальною конторою № 24/у111-49 р та зареєстрований в ЗМБТІ № 28568 від 13.12.1962 року, 10.08.1949 року дід позивача - [PERSON] отримав право на будівництво житлового будинку (а.с.6-7). Актом приймання індивідуального домоволодіння від 11.10.1962 року будівництво домоволодіння були прийнято комісією виконавчого комітету ради депутатів трудящих по Жовтневому району м. Запоріжжя (а.с. 8-9). На підставі Договору дарування від 07.04.1964 року [PERSON] подарував своїй дружині - [PERSON] (бабусі позивача) Ѕ частину будинку (у домі А-1: кімната 1-3, площею 8,31 м2, кімнату 1-4, площею 15,96 м2, кухню 1-5, площею 7,23 м2, водопровід з колонкою) (а.с. 10-11,13). За договором купівлі-продажу від 21.05.1968 року [PERSON] продав [PERSON] коридор, комору, веранду та сарай (а.с.14). Договір не був посвідчений ані нотаріально, ані в БТІ, укладений при свідках, внаслідок чого станом на сьогодні моєму вже 30 років як померлому діду належить 1/6 частка у спірному домоволодінні. Також у 1968 році [PERSON] продав 1 кімнату площею 8,33 м2 в цьому домоволодінні жінці (анкетні дані невідомі). 17.12.1988 року цю кімнату площею 8,33 м2 у спірному будинку отримала у спадщину [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.18). За договором дарування від 02.02.1990 року [PERSON] подарувала цю кімнату у спірному будинку [PERSON] (а.с. 15-16). Розпорядження голови Комунарської райдержадміністрації Запорізької міської ради № 920 від 20.05.2005 року [PERSON] та [PERSON] змінили ідеальні частки домоволодіння. Відтак, за [PERSON] - 81/100, [PERSON] - 7/100, [PERSON] - Ѕ. У [PERSON] є свідоцтво про право власності на 81/100 частини домоволодіння (а.с. 17,18). Згідно позовної заяви [PERSON] за таким свідоцтвом не зверталась, хоча у розпорядженні було зазначено, що вона мала право його отримати. [PERSON] також не отримав це свідоцтво, оскільки вже давно помер. 31.05.2005 року Витягом за № 7390083 про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОП ЗМБТІ за [PERSON] було визнано 81/100 частки у спірному домоволодінні (а.с. 18). Позивач є спадкоємцем за заповітом [PERSON] , що підтверджується копіями заповіту від 14.07.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 2219; витягу № 24210374 від 14.07.2010 року про реєстрації в Спадковому реєстрі (а.с.19) Як вбачається зі спадкової справи № 870/2010 заведеної після померлої [PERSON] , копія якої знаходиться в матеріалах справи, інші родичі позивача, що вказані в заповіті - [PERSON] та [PERSON] , відмовились від спадщини, що підтверджується їх відповідними заявами, які містяться в матеріалах спадкової справи. (а.с.95-144) 01.09.2018 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, проте постановою від 01.09.2018 року державний нотаріус Дмитрієва Н.П. відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що посвідчують право власності на ім`я [PERSON] (діда позивача) та [PERSON] (бабусі позивача) на 19/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.20). Крім того, судом досліджено висновок №87 експертного будівельно- технічного дослідження від 12.08.2019 , згідно якого частки співвласників у домоволодінні за [ADDRESS] відповідно до фактичного користування складають: [PERSON] -11\\100 домоволодіння; [PERSON] - 89\\100 домоволодіння. ( а.с.26-28) У відповідності з п.п. 4.15 глави 10 свідоцтв про право на спадщину Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановчих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. На підставі ст. ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом ч. 1, 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Враховуючи вищевказане, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих доказів у їх взаємозв`язку, достатності, належності та допустимості суд вважає позовні вимоги позивача у повному обсязі обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню.

Outcome: approved