Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

16 березня 2016 року представник позивача [PERSON] звернлася з вказаним позовом. Свої позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень обґрунтувала тим,\~ що згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 червня 2013 року, №257, їй, її сину [PERSON], та її чоловіку, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житлове приміщення у гуртожитку, згідно якого, житлове приміщення у гуртожитку, яке знаходиться за адресою: вул.Таманська, буд.1, житлове приміщення №15, належить на праві спільної сумісної власності їй, [PERSON], та [PERSON], тобто по 1/3 частині, відповідно. 10 квітня 2015 року її чоловік [PERSON] помер. Вона, як дружина спадкодавця, є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, що прийняла спадщину. Після спливу встановленого законом шестимісячного строку, вона зернулася до Восьмої ДДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого чоловіка. На її звернення їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної діії через те, що за життя спадкодавець не зареєстрував правовстановлюючий документ (свідоцтво про право власності на житлове приміщення у гуртожитку) в органах державної реєстрації прав власності. Таким чином, тільки після смерті чоловіка вона дізналася, що їх свідоцтво про право влансості підлягало державній реєстрації. Хоч законодавець для таких випадків прямо не визначає момент виникнення права власності, можна припустити, що таким має бути момент видачі свідоцтва про право власності, а його реєстрація є лише адміністративним актом. За змістом законодавства про приватизацію\~передача житлових приміщень\~\~у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщені. Отже, з аналізу зазначених норм права видно, що приватизація є договором\~ між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає. Договір приватизації оформлюється шляхом певних дій осіб - учасників приватизації, а саме фізичної особи, яка звертається з заявою про приватизацію та органу приватизації, який видає відповідне розпорядження про приватизацію протягом місяця з часу надходження такої заяви\~ з наступною видачею свідоцтва про право власності. Таким чином, її чоловік [PERSON] мав право на приватизацію спірної кімнати та ним\~\~були виконані усі вимоги, передбачені діючим на той час законодавством щодо приватизації спірної кімнати в гуртожитку. Також і органом приватизації\~були виконані усі вимоги діючого законодавства щодо вирішення питання про приватизацію спірної кімнати, видане відповідне розпорядження, отримано технічний паспорт на спірну квартиру,\~та на підставі розпорядження було видано свідоцтво про право\~власності на житло. Тож, враховуючи те, що правочин приватизації вчинений у письмовій формі, зміст правочину зафіксований у самій заяві, а також розпорядженні, і у свідоцтві про право власності на житло, можна стверджувати про те, що правочин приватизації житла - спірної кімнати, відбувся і житлове приміщення у гуртожитку, яке складається з двох житлових кімнат, житловою площею 11,3м.кв та 11,0м.кв, разом 22,3м.кв, та знаходиться за адресою: вул.Таманська, буд.1, житлове приміщення №15, належало на праві спільної сумісної власності їй, [PERSON], та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житлове приміщення у гуртожитку, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 червня 2013 року, №257. На підставі викладеного просить суд визнати приватизацію житла такою, що відбулася, а саме: встановити, що житлове приміщення у гуртожитку, яке складається з двох житлових кімнат, житловою площею 11,3м.кв та 11,0м.кв, разом 22,3м.кв, та знаходиться за адресою: вул.Таманська, буд.1, житлове приміщення №15, належало на праві власності їй, [PERSON], та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житлове приміщення у гуртожитку, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 червня 2013 року, №257. Визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], на 1/3 частину житлового приміщення №15 будинку №1 по вул.Таманській у м.Дніпропетровськ (а.с.3-6, 20-23, 40-43). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх з тих же підстав, що викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Позивач зазначила, що підписувала всі документи, які давали, але щодо необхідності реєструвати свідоцтво їй не казали. Свідоцтво вона отримувала сама, тому її чоловік про необхідність реєстрації і не міг знати, а сгодом він помер. Вона дізналася, що було необхідно реєструвати минулого року. Вона представляля інтереси сина та чоловіка. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив задовольнити. Зазначив, що всим займалася позивач, тому йому нічого не відомо. Вона є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON], оскільки він не його рідний батько. Представники третіх осіб Дніпропетровської міської ради [PERSON] та Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради [PERSON] в судовому засіданні залишили питання на розсуд суду. Зазначили, що позивач розписувалась за свідоцтво особисто там було зазначено про реєстрацію. Вислухавши доводи та пояснення позивача та її представника, відповідача, третіх осіб, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] з 15.07.1994 рооку перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ № 286007 від 23 листопада 1994 року, актовий запис 220 (а.с.7). На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 червня 2013 року, №257, [PERSON], [PERSON], [PERSON] 26 червня 2013 року видано Свідоцтва про право власності на житлове приміщення у гуртожитку, згідно якого, житлове приміщення у гуртожитку, яке знаходиться за адресою: вул.Таманська, буд.1, житлове приміщення №15, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON]. Житлове приміщення у гуртожитку приватизоване згідно ЗУ "Про приватизацію держаного житлового фонду". Загальна площа житлового приміщення у гуртожитку становить 22,3кв.м (а.с.10). [PERSON] помер 10 квітня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КІ № 624330 від 14 квітня 2015 року, актовий запис 351 (а.с.8). 23 жовтня 2015 року державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті чоловіка [PERSON], який помер 10 квітня 2015 року, оскільки за життя спадкодавець не зареєстрував налеєним чином свідоцтво про право спільної сумісної власності на житлове приміщення у гуртожитку, видане Управлінням житлового господарстів Дніпропетровської міської ради в органах державної реєстрації прав власності, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 23.10.2015 року (а.с.9). З технічного паспорту на приватизоване житлове приміщення у гуртожитку, що знаходиться у власності [PERSON] по вул. Таманська буд. 1, житлове приміщення № 15 станом на 2013р. вбачається, що житлове приміщення по сімейного, спільного заселення розташоване на 2 поверсі 2-поверхового будинку та складається з 2-х кімнат, жилою площею 22,3кв.м, у тому числі 1-а кімната площею 11,3кв.м, 2-а кімната 11,0кв.м. Технічний паспорт є додатком до "Свідоцтва про право власності на житло" (а.с.11). Із наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 202/2015 заведеної після смерті [PERSON], який помер 10 квітня 2015 року вбачається, що з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк 21 квітня 2015 року звернулася [PERSON] (а.с.26-38). З свідоцтва про народження відповідача [PERSON], 29 липня 1986 року вбачається, що його батьки: [PERSON] та [PERSON] (а.с.34). З довідки № 2452 від 06.10.2015 року Комунального підприємства "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради вбачається, що [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON], головний квартиронаймач, її син [PERSON], чоловік [PERSON] був зареєстрований, знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю (а.с.35). Відповідно до витягу з книги реєстрації жилих приміщень у гуртожитках, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової власності), розпочатий 03.08.2011 року [PERSON] особисто під підпис 06.08.2013 року отримала у відділі житлової політики управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради по два примірника свідоцтва про право власності на житло № Г/53-2013 від 26.06.2013 року та технічних паспортів на квартиру за адресою [ADDRESS]. Повідомлена, що у місячний термін після отримання правовстановлюючих документів їй необхідно звернутися до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, для здійснення державної реєстрації прав власності на майно (а.с.69-72). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд доходить до наступного. Згідно\~\~з положеннями\~\~ст.ст. 21, 22, 41 та 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу, зокрема, придбати житло у власність в порядку, визначеному законом. Конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються\~\~державою і не можуть бути скасовані. Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до\~\~ст. 1 Закону України\~\~«Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження\~\~ квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів,\~\~сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 цього Закону\~ до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 5\~ст.5 Закону України "Про приватизацію\~державного житлового фонду" (далі Закон) передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до частини 3 ст.8 Закону передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до частини 5 ст.8 Закону передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Судом встановлено, що позивач, реалізовуючи своє право та своєї сім'ї на приватизацію, 06.08.2013 року отримала свідоцтво про право власності на житло. Дійсно позивача [PERSON] було повідомлено про необхідність державної реєстрації прав власності у Реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області протягом місяця, що піфдтверджує її особистий підпис (а.с.72). Проте, суд погоджується з твердженнями позивача, що її чоловік [PERSON] не знав про необхідність державної реєстрації свідоцтва, оскільки він його не отримував та не був про це повідомлений, а згодом помер. Таким чином, [PERSON] мав право на приватизацію спірної кімнати та ним були виконані усі вимоги, передбачені діючим на той час законодавством щодо приватизації спірної кімнати в гуртожитку. Також і органом приватизації були виконані усі вимоги діючого законодавства щодо вирішення питання про приватизацію спірної кімнати, видане відповідне розпорядження, отримано технічний паспорт на спірну квартиру, та на підставі розпорядження було видано свідоцтво про право власності на житло. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При цьому Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" на час здійснення приватизації не встановлював обов`язку громадян реєструвати приватизоване житло в органах реєстрації БТІ чи Реєстраційній службі, цей же закон не передбачає можливості повернення квартири у власність органу приватизації після смерті громадянина, який приватизував житло, але не зареєстрував своє право власності, і не пов`язує набуття права власності в результаті приватизації з реєстрацією цього права.\~ Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». У відповідності до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положенням ст. 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Згідно ст. 1258 ЦК України - спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Змістом ст. 1261 Цивільного кодексу України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідностідо ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], подала заяву про прийняття спадщіни у встановлений законом строк. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно зі ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України. Відповідно до наказу від 22.02.2012 №296/5 Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України п.4.15. видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як роз'яснив Пленум ВСУ у пункті 23 своєї постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснено, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року закріплено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на - національному рівні має бути гарантований правовий захист за для реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі»), Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та зясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи усі наявні докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: approved