Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

03 березня 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 17 лютого 2006 року по 13 серпня 2013 року. 08 серпня 2015 року вона зареєструвала шлюб з іншим чоловіком. Відповідач [PERSON] є батьком її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після того, як вона розійшлась з [PERSON], останній не проявляє ніякого інтересу до їх спільної дитини, не піклується про сина, ніякої участі у його вихованні не приймає, не відвідує, не телефонує, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком. Дитина не пам'ятає, як виглядає його батько, оскільки не бачила останнього близько 7 років, немає до нього ніяких почуттів. Посилаючись на викладене, а також на те, що [PERSON] матеріально утримувати сина не допомогає, не сплачує аліменти, які присуджені до стягнення рішенням суду, малолітній [PERSON] перебуває на повному її утриманні, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовну заяву підтримали, просили позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, суду зазначив, що з сином постійно намагається підтримувати спілкування, але позивач [PERSON] чинить в цьому перепони. Він цікавиться фізичним розвитком сина та його навчанням, відвідував сина в дитячо-спортивній школі "Фрунзенець" та у Сумській спеціалізованій школі, де навчається [PERSON]. Також зазначив, що дійсно має заборгованість по сплаті аліментів, але вона виникла з об'єктивних причин, а саме: у зв'язку з відсутністю постійного місця роботи та його хворобою, лікування якої потребувало значних витрат. Представник третьої особи - служби у справах дітей Сумської міської ради в судове засідання не з'явився, заступник служби Голосна К.А. направила суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги підтримують. Представник третьої особи - служби у справах дітей Білопільської РДА в Сумській області Головаченко С.О. позовну заяву не підтримала, суду зазначила, що позивачем не надано суду доказів, які б безаперечно свідчили про небажання батька займатися вихованням сина. Заслухавши позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], представника служби у справах дітей Білопільської РДА [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження дитини (а.с. 10). Позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебували в шлюбі з 17 лютого 2006 року по 21 грудня 2008 року. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2008 року шлюб між сторонами розірваний. Рішення суду набрало законої сили 21 грудня 2008 року (а.с. 5, 12). Також вказаним вище рішенням були стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно в розмірі 1/5 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON], [INFO], до досягнення ним повноліття, починаючи стягнення з 26 серпня 2008 року (а.с. 12). 13 серпня 2013 року була проведена державна реєстрація розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у Зарічному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції на підставі вказаного вище рішення суду та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 6). 08 серпня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище чоловіка [PERSON] (а.с. 7). З довідки ПРБП "Рембуд" про склад сім'ї від 19 жовтня 2015 року вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] разом з синами: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 11, 15). Хоча в судовому засіданні було встановлено, що позивач за вказаною адресою фактично мешкає з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] Вказана вище квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності (а.с. 18-20). Позивач працює інспектором з кадрів КУ "Сумський міський клінічний пологовий будинок", до цього працювала молодшою медичною сестрою КУ "Сумська міська дитяча клінічна лікарня Святої Зінаїди" (а.с. 21-22). За місцем роботи та місцем свого проживання позивач зарекомендувала себе з позитивної сторони, на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває (а.с. 23-26). Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до статті 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Судом було встановлено, що малолітній [PERSON], [INFO], є учнем 4-Б класу комунальної установи Сумської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №17 та проживає разом з матір'ю [PERSON] в [ADDRESS]. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] мотивувала свої вимоги тим, що фактично після того, як між нею та [PERSON] у 2008 році було розірвано шлюб, останній не проявляє ніякого інтересу до їх спільної дитини [PERSON], відповідач не піклується про сина, ніякої участі у його вихованні не приймає, не відвідує, не телефонує, не цікавиться станом здоров'я, фізичним та духовним розвитком. Дитина не пом'ятає, як виглядає його батько, оскільки не бачила останнього близько 7 років, немає до нього ніяких почуттів. Крім того, відповідач аліменти не сплачує, матеріальної допомоги не надає. Але у судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім'єю до червня 2013 року, що підтвердила суду сама позивач. Таким чином окремо від сина відповідач проживає з червня 2013 року, а не з кінця 2008 року. Даний факт підтвердили і свідки [PERSON], [PERSON], які суду зазначили, що [PERSON] за місцем проживання дитини не бачили останні 3 роки. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладений на сторони у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач [PERSON] в обгрунтування своїх позовних вимог надала суду характеристику від 22 жовтня 2015 року на свого сина з Сумької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №17, з якої вбачається, що [PERSON] у вказаному закладі навчається з 1 класу. За час навчання показав себе як учень з високим фізичним та розумовим розвитком. З характеристики вбачається, що дитина виховується матір'ю та вітчимом. [PERSON] є членом батьківського комітету класу, постійно відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті класу. Батько дитини [PERSON] не підтримує зв'язок з учителями, не відвідує сина в школі, не цікавиться його успіхами в навчанні (а.с. 17). Також позивач надала суду довідку від 19 жовтня 2015 року №218 з міського комунального закладу "Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа "Фрунзенець", з якої вбачається, що [PERSON] з 2011 року навчається у вказаному спортивному дитячому закладі на відділенні спортивна гімнастика. В секцію дитину привела мати, яка з тих пір підтримує тісний зв'язок з тренерським колективом відділення та адміністрацією закладу. Всі витрати, пов'язані з тренуванням та змаганнями, несе у повному обсязі мати хлопчика. [PERSON] має ІІІ дорослий розряд. Батько дитини у вихованні сина участі не приймає, морального впливу на нього не має, матеріально сина не підтримує, батьківські збори відділення ніколи не відвідував (а.с. 16). Також позивач надала суду довідку державного виконавця відділу ДВС Сумського МУЮ від 09 жовтня 2015 року, з якої вбачається, що станом на 30 вересня 2015 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 11900,56 грн. (а.с. 14). Відповідач [PERSON] проти задоволення позову в судовому засіданні заперечував в повному обсязі, зазначив, що з сином постійно намагається підтримувати спілкування, але позивач [PERSON], починаючи з 2015 року, чинить в цьому йому перепони, не дає бачитись з сином. Відповідач [PERSON] також надав суду довідку з місця навчання сина, а саме: з КУ "Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №17, з якої вбачається, що за час навчання [PERSON] [PERSON] протягом 2012-2013 навчального року та 2013-2014 навчального року батько дитини навчанням та життям сина у школі цікавився, слідкував за навчанням, приводив у школу та відводив зі школи до дому (а.с. 55). З наданої відповідачем довідки міського комунального закладу "Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа "Фрунзенець" від 11 квітня 2016 року №81 вбачається, що відповідач [PERSON], зі слів тренера-викладача з гімнастики неповнолітнього [PERSON] [PERSON], декілька разів до жовтня 2013 року відвідував батьківські збори у закладі, змагання, цікавився досягненнями сина. Останнього разу батька [PERSON] у закладі бачили на початку 2015 року (а.с. 56). Аналізуючи зазначені вище довідки, суд прийшов до висновку, що включно до кінця 2014 року [PERSON] приймав активну участь у вихованні сина. А з 2015 року спілкування припинилось, що суду підтвердив і сам відповідач. Відповідно до характеристики Річківської сільської ради Білопільського району від 08 квітня 2016 року відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] разом зі своєю матір'ю [PERSON] побуті і громадських місцях веде себе задовільно. Скарги на [PERSON] до виконкому сільської ради від сусідів та жителів села не надходили (а.с. 60). [PERSON] з 22 грудня 2014 року працює техніком 2 категорії виробничого підрозділу "Сумська дистанція колії" регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця", за місцем роботи характерезується позитивно (а.с. 59). У відповідності з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява № 39948/06) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У пунктах 47-49 вказаного рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. З огляду на положення ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку служби у справах дітей Сумської міської ради від 16 травня 2016 року вбачається, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 82-83). Вище вказаний висновок служби у справах дітей Сумської міської ради, яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на дитину розлучення з батьком та відсутність з його боку піклування про сина в майбутньому. Суд звертає увагу на те, що висновок службою у справах дітей Сумської міської ради щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків фактично зроблений зі слів позивача, про що вказується у тексті висновку неодноразово. Крім того, службою у справах дітей не обстежувалися умови проживання батька, як того вимагає ч. 5 ст. 19 СК України. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не підтвердили беззаперечно суду той факт, що відповідач не приймає участі у вихованні сина. Вони у своїх показаннях лише зазначали, що не бачать відповідача вже тривалий час ні вдома у дитини, ні у школі, ні на змаганнях. Але те, що вони його не бачить, не свідчить про те, що [PERSON] не приймає участі у вихованні сина. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надала суду висновок психологічного дослідження малолітнього [PERSON] У даному висновку (3 питання) зазначено, що [PERSON] не виконує свої батьківські обов'язки щодо забезпечення психо-фізичного розвитку сина [PERSON], ігнорує реальні потреби дитини, не цикавиться його захопленнями, спортивними та іншими досягненнями, друзями, шкільними навчаннями (а.с.141-154). Але суд звертає увагу на те, що висновок психологом робився лише на підставі її спілкування з позивачем, малолітньою дитиною та вітчимом дитини, тобто нинішним чоловіком позивача. У судовому засіданні встановлено, що з відповідачем психолог не спілкувалась взагалі, не спілкувалась вона з вчителем та тренером дитини, з представниками служби у справах дітей, а тому суд може із впевненістю зазначити, що фактично висновок про те, що батько не виконує своїх батьківських обов'язків робився зі слів позивача та її чоловіка [PERSON], після одруження яких у [PERSON] з ними склались неприязні стосунки. Крім того, висновок психолога побудований на характеристиці позивача, її відносинах з дитиною та новим чоловіком. Те, що мати для дитини є значущою і авторитною фігурою, а до батька у дитини позитивна емоційна прихвільність відсутня, не є доказом того, що батька свідомо нехтує своїми батьківськими правами і його необхідно позбавити батьківських прав. Також на думку суду заборгованість відповідача по аліментах теж не є підставою для позбавлення його батьківських прав. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду достатніх та належних доказів, які б беззаперечно свідчили про негативне ставлення відповідача до свого сина та свідоме нехтуваня ним своїми батьківськими обов'яками. Позивач не довела суду, що втручання у здійснення права на сімейне життя відповідача [PERSON] та малолітнього [PERSON] є необхідним у демократичному суспільстві та призведе до захисту прав і свобод малолітнього [PERSON], а сам [PERSON]. заслуговує саме на таку юридичну відповідальність як позбавлення його батьківських прав. В той же час суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON] з 2015 року усунувся від участі у вихованні сина, з цього часу не цікавиться його успіхами у школі та не спілкується з ни, не надає матеріальної допомоги, не сплачує аліменти, у зв'язку з чим мається заборгованість в сумі 11900,50 грн. Даний факт суд розцінює як недбале ставлення з боку відповідача до виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина. Посилання відповідача [PERSON] на те, що з сином він постійно намагається підтримувати спілкування, але позивач [PERSON], починаючи з 2015 року, чинить йому в цьому перепони, суд розцінює критично, оскільки позивач доказів цього суду не надав, з позовом до суду з приводу визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з сином не звертався, з цього ж приводу він не звертався і до органу опіки та піклування. Тому, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON], що буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідачки, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина [PERSON], [INFO], та покласти на службу у справах дітей Сумської міської ради, так як дитина мешкає в м. Суми і відповідач теж працює там, контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків щодо виховання та утримання малолітнього сина [PERSON], що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved