Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

ПАТ «Фольксбанк» звернулось в суд з вказаним позовом до відповідача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №KF46461 від 10.01.2008р. в сумі 18345,91 дол. США, що еквівалентно 145 624,33 грн. та понесених судових витрат по справі. Відповідач [PERSON] не погоджуючись із первісним позовом подала суду зустрічний позов до ПАТ «Фольксбанк», [PERSON], [PERSON] про визнання дій неправомірними при укладенні та реалізації кредитного договору №KF46461, який судом об'єднано в одне провадження з первісним позовом ухвалою від 31.10.2012р. Надалі за клопотанням відповідача-позивача 05.08.2013р. було зупинено провадження в указаній справі, а 10.02.2015р. за клопотанням позивача-відповідача провадження в справі відновлено. Представник позивача-відповідача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги первісного позову підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] в поданому зустрічному позові заперечувала щодо задоволення первісного позову, просила суд відмовити у його задоволенні, натомість прохала задовольнити зустрічний позов. Інші відповідачі, чи їх представники за зустрічним позовом в засідання не прибули, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляли, а тому розцінилась судом, як така, що зроблена без поважних причин. Вказана справа перебуває на розгляді в суді з 30.11.2011р., однак таке перебування даної справи в суді не пов'язане із затягуванням розумних строків розгляду справи судом, оскільки суд докладав усіх можливих зусиль задля розгляду справ в розумні строки, призначаючи щоразу засідання в найбільш зручні та прийнятні для учасників процесу дати з їх погодженням, дотримуючись вимог ЦПК України. В той же час в прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах вироблено у своїй практиці кілька взаємопов'язаних критеріїв, зокрема: - складність справи; - поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); - поведінка судових та інших державних органів; - важливість предмету розгляду для заявника. Щодо критерію "поведінки сторін", то слід вказати, що довга тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною як з фактичного, так і з правового боку. Таким прикладом можна навести справу "Чірікоста і Віола проти Італії", де п'ятнадцятирічний строк розгляду було визнано Судом виправданим, оскільки самі заявники сімнадцять разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти шістьох перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі. У справах, де відповідачем виступала Україна та де тривалість розгляду справи була визнана розумною слід вказати справи "Тімотієвич проти України", де також тривалий розгляд справи було визнано "розумним" з огляду на те, що заявник систематично не з'являвся у судові засідання і Європейський суд констатував, що заявник явно не був зацікавлений у швидкому розгляді справи, а також справа "Бєлуха проти України", де розгляд справи протягом шести років також було визнано "розумним" тому, що заявниця систематично оскаржувала рішення судів нижчої ланки у судах вищих ланок з порушенням строків оскарження. Більш того, Європейський суд у справі "Боддерт проти Бельгії" зазначив: "стаття 6 передбачає швидкість судового розгляду, але вона закріплює також більш широкий принцип - належного відправлення правосуддя". Тобто, необґрунтовано швидкий розгляд справи також може бути визнаний Європейським судом таким, що порушує "розумний строк". Оскільки відповідач-позивач [PERSON] була повідомлена про розгляд даної справи, однак в судове засідання не з'явилась, не вказавши причин своєї неявки, то судом така неявка розцінилася, як без поважних причин, а враховуючи, що це вже не перша така неявка зазначеної сторони (т.2, а.с. 118, 269), то суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору в даній цивільній справі на підставі наявних у ній матеріалів, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №KF46461 від 10.01.2008р. (а.с. 5-8. т. 1) відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», надало [PERSON] грошові кошти в сумі 28270,00 дол. США з кінцевою датою погашення до 10.01.2015 року зі сплатою 10,99% річних (п.1.1-1.3 договору). За змістом договору ціль кредиту - придбання автомобіля «Honda Accord 2.0» 2008р.в. (п.1.4 договору). Відповідно до меморіального ордеру №261_19_К від 10.01.2008р. (а.с. 16, т.1) позивачем перераховано 142208,00 грн. ТОВ «Карпати Мотор», призначення платежу : оплата за а/м «Honda Accord 2.0» 2008р.в. від [PERSON], що відповідає умовам п. 3.1-3.2 договору. Відтак судом достеменно встановлено, що 10.01.2008 року сума 142208,00 грн. - гривневий еквівалент кредиту 28270,00 дол. США, була надана позичальнику [PERSON] шляхом видачі кредитних коштів, конвертації в національну валюту, зарахуванням на транзитний рахунок з подальшим перерахуванням їх з цього рахунку на рахунок постачальника транспортного засобу - ТОВ «Карпати Мотор». Тобто суд вважає, що кредит був наданий відповідачу [PERSON] та остання внаслідок цього придбала автомобіль. Додатком №1 від 10.01.2008р. до кредитного договору №KF46461 від 10.01.2008р. встановлено графік погашення кредиту (а.с.9, т. 1) Додатком №2 від 05.09.2008р. до кредитного договору №KF46461 від 10.01.2008р. сторонами погоджено зміну термінів сплати процентів за кредитом (а.с. 10, т. 1). Проте, свої зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконувала, а тому станом на 24.11.2010р. заборгованість відповідача за кредитним договором №KF46461 від 10.01.2008р. складає 18345,91 дол. США, що еквівалентно 145624,33 грн. з яких : 12959,99 дол. США, що еквівалентно 102872,51 грн. - заборгованості по кредиту, 2397,51 дол. США, що еквівалентно 19030,72 грн. заборгованості по відсоткам, 2988,41 дол. США, що еквівалентно 23721,10 грн. пені (а.с.5, т.1). Зазначена обставина нічим не спростована. Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Як вказував у постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема п. 10 згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У п 16 вказано, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК). Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з визначенням ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, як передбачено ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Укладаючи договір №KF46461 від 10.01.2008р. сторони вчинили правочин. Оскільки правочин - це юридичний факт, що визначається цивільним законодавством, він тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи договір, сторони були ознайомлені з його змістом, сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору та дотримано усіх, передбачених формальних необхідностей, а підписуючи даний договір позивач, як і відповідач, набули певний обсяг прав та зобов'язань. При цьому відповідач вважав прийнятним для себе отримання кредиту саме в іноземній валюті, про що свідчить його підпис в договорі та додатках до нього, з чого також випливає, що відповідач погоджувався і зі строками повернення отриманого кредиту. Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - кредитного договору №KF46461 від 10.01.2008р. Суд враховує, що отримавши кредит на строк з 10 січня 2008р. по 10 січня 2015р. відповідач вже у березні 2009 року почав порушувати графік його сплати, а надалі допускав прострочення сплати кредиту в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 18345,91 дол. США, що еквівалентно 145624,33 грн. (а.с. 4). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими і з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за кредитним договором №KF46461 від 10.01.2008р. Оскільки, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, то з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕсБанк» (в яке перейменовано ПАТ «Фольксбанк») розмір заборгованості у гривневому еквіваленті, а саме -145624,33 грн. (як прохає сторона позивача у позовній заяві) заборгованості за кредитним договором №KF46461 від 10.01.2008р. Наведене узгоджується із правовими позиціями, які висловлені у правовому висновку Верховного Суду України за результатами розгляду цивільної справи (Постанова № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року), де вказано, зокрема, що «Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Задовольняючи вимоги первісного позову, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Фольксбанк», [PERSON], [PERSON] про визнання дій неправомірними при укладенні та реалізації кредитного договору №KF46461 з огляду на те, що судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ПАТ «Фольксбанк» та позивач за зустрічним позовом [PERSON] укладаючи договір №KF46461 від 10.01.2008р. вчинили правочин, що визначається цивільним законодавством, який тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи вказаний договір, сторони були ознайомлені з його змістом, сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору та дотримано усіх, передбачених формальних необхідностей, а підписуючи даний договір позивач, як і відповідач, набули певний обсяг прав та зобов'язань. Так, за принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача за зустрічним позовом, поряд із обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачем за зустрічним позовом, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Покликання зустрічного позову про недійсність договору та про неправомірність дій відповідачів за зустрічним позовом при укладенні та реалізації кредитного договору, ґрунтуються на припущеннях та суб'єктивному сприйнятті і оцінці обставин позивачем за зустрічним позовом, і жодним чином не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. ст.192, 202,203, 526, 527, 530, 599, 610-612, 625,628,629, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: approved