Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог До Шевченківського районного суду м. Чернівці звернулися з позовною заявою Приватне корпоративне підприємство «Денисівка-Плюс» до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Позивач, аргументує заявлені вимоги тим, що 17 липня 2020 року вироком Шевченківського районного суду міста Чернівці [PERSON] визнано виною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 191, ч.3 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України та призначено їй покарання у вигляді 3-х років обмеження волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, пов`язаною з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями на строк 3 роки. Вироком також цивільний позов потерпілої юридичної особи Приватного корпоративного підприємства «Денисівка-Плюс» про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину задоволена, стягнено із [PERSON] на користь позивача спричинену злочином матеріальну шкоду у розмірі 1491852,80 грн. 09 вересня 2019 року, [PERSON] , усвідомлюючи факти викриття її у вчиненні злочинів по відношенню до ПКП «Денисівка-Плюс», з метою уникнення від майнової відповідальності, тобто приховання належного їй на праві власності майна, уклала фіктивний договір дарування власної квартири на користь своєї матері - [PERSON] . Даний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. на бланку НОА379415, на підставі якого державну реєстрацію права власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, усвідомлюючи невідворотність понесення як кримінальної, так і майнової відповідальності за незаконне привласнення грошових коштів ПКП «Денисівка-Плюс», з метою уникнення від майнової відповідальності та приховання власного нерухомого майна від арешту та стягнення в майбутньому в примусовому порядку в рахунок погашення боргу на користь позивача, [PERSON] спільно із [PERSON] діючи умисно, уклали фіктивний договір дарування, який має бути визнаний судом недійсним, що на їх думку доводить той факт, що [PERSON] під час укладення спірного договору діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника в рамках виконання вироку суду відносно неї. Просять визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 09 вересня 2019 року недійсним. Рух справи та позиціям сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.11.2020 року відкрито провадження в справі № 727/9175/20 та постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначити справу в підготовче засідання. 24.11.2020 року третя сторона по справі приватний нотаріус Блауш Н.З. надала пояснення щодо позову, обґрунтовуючи свою позицію тим, що до посвідчення Договору ним було встановлено дійсні наміри кожної із сторін, та відсутність заперечень щодо кожної з умов Договору. [PERSON] та її мати [PERSON] однаково розуміли значення, умови Договору та його правові наслідки для кожної із них. [PERSON] та її мати - [PERSON] на день посвідчення Договору проживали разом в відчужуваній квартирі, і мали намір проживати разом після укладення цього Договору. Це ніяким чином не суперечить правовій природі Договорів дарування. Даруватель може проживати у подарованій квартирі і надалі, але не бути власником. Сторони підтвердили, що Договір дарування відповідає їх дійсним намірам, тобто донька - [PERSON] мала намір передати у власність матері - [PERSON] належну їй, [PERSON] , на праві особистої власності квартиру, щодо відчуження якої не було ніяких обмежень та обтяжень, заборон та арештів. 30.11.2020 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує, обґрунтовуючи тим, що у її власності була квартира [ADDRESS] , загальною площею 49,60 кв.м. У власності матері [PERSON] теж була квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,70 кв.м. Станом на 2013 рік у неї був кредит в Чернівецькому відділенні ПАТ «Укрсоцбанк» в сумі 35000 доларів США. На той час їй важко було розраховуватись щомісячно за вказаним кредитом і тому порадившись із мамою, ми вирішили продати мою квартиру [ADDRESS] і погасити заборгованість перед Банком. [PERSON] квартиру ми також вирішили відчужити і придбати квартиру з більшою площею, так як з нею проживав син [PERSON] . Після придбання квартири [ADDRESS] , остання" була зареєстрована на мене, але за домовленістю з [PERSON] , в подальшому вона повинна була б переєструватась на неї так як, завдяки її боргам перед Банком, [PERSON] втратила свою квартиру [ADDRESS] . Позивач не довів у своїй позовній заяві в чому полягає (на момент відчуження квартири) викриття у вчиненні майнових злочинів. Позивач рахує, що подача заяви про вчинення злочину, проведення обшуку в ході якого вилучено документи, які вказували на її причетність це усвідомлення [PERSON] про недобросовісність, зловживання своїми цивільними правами. Третьою особою - приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. в суд подані заперечення в яких остання просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Позиція адвоката в судовому засіданні була підтримана і представником позивача за посадою [PERSON] . Представник відповідача Ватаманюк Ю. в судовому засіданні, підтримуючи у наданих суду поясненнях доводи викладені у відзиві на позов, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, вказуючи на те, що позивач не довів у своїй позовній заяві обставини щодо фіктивності договору дарування та просить, в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору - риватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. в судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про день, час і місце слухання справи в суд подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності; позовні вимоги заперечувала. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідно заперечення, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в межах заявлених позовних вимог, суд зважає на наступне. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Досліджені докази та застосовані норми права Судом належними доказами по справі, встановлено наступне: Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.08.2020 року за № 220409562 право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , на підставі договору дарування квартири, від 09.09.2019 року, серія: 6028.(а.с.12, 36) З виконавчого листа вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду вирішено, стягнути з засудженої [PERSON] на користь ПКП "Денисівка-Плюс" спричинену злочином матеріальну шкоду у розмірі 1491852,80 грн.(а.с.13-14) Заступник директора ПКП "Денисівка-Плюс" подав заяву заступнику начальника ГУНП в Чернівецькій області Чубею О.Д. про кримінальне правопорушення вчинене [PERSON] , а саме шляхом складання фіктивних документів привласнювала кошти підприємства.(а.с.15) Наказом № 2-К від 16 серпня 2019 року звільнено з роботи головного бухгалтера - [PERSON] по ст. 41 п. 2 КЗпП України на підставі аудиторської перевірки.(а.с.16) Пояснення [PERSON] відібрані слідчим СУ ГУНП в Чернівецькій області підполковником поліції Олексюком О.І. по матеріалам кримінального провадження №12019260000000311 від 09.07.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.(а.с.17-24) Протоколом від 29 січня 2020 року зафіксовано, що відносно підозрюваної [PERSON] був проведений допит та відібрані покази по кримінальному провадженню №12019260000000311.(а.с.25-34) Договором дарування квартири від 09 вересня 2019 року засвідчується передача права власності від [PERSON] до [PERSON] в якому сторони домовились, що під передачею квартири за цим Договором слід вважати символічну передачу ключів у присутності нотаріуса.(а.с.35, 164-165) Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2020 року по справі № 727/1774/20 суд визнав [PERSON] винною у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено їй покарання: на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено до відбуття покарання у вигляді 3-х років обмеження волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю, пов`язаною з організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями на строк 3 роки. Також було задоволено цивільний позов потерпілої юридичної особи ПКП "Денисівка-плюс" спричинену злочином матеріальну шкоду у розмірі 1491852,80 грн. Та цивільний позов потерпілої юридичної особи ТОВ "Автокомбінат-1" спричинену злочином матеріальну шкоду у розмірі 472820,00 грн.(а.с.42-90). Договором дарування квартири від 11 квітня 2013 року зафіксовано передачу права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] (а.с.104) Договором купівлі-продажу від 03 липня 2013 року зафіксовано продаж квартири за адресою: [ADDRESS] . між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] (а.с.105, 175) Довідкою від 14.06.2013 поданою Чернівецьким відділенням ПАТ "Укрсоцбанк", повідомлено про те, що [PERSON] отримала кредит в рамках кредитування фізичних осіб на купівлю житла в сумі 35 000,00 доларів США зі строком погашення до 18.05.2033 року.(а.с.108) Відповідно до виписки з домової книги від 05.09.2020 року за адресою: [ADDRESS] проживають за зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.167) Згідно з висновком про вартість майна від 05.09.2020 ринкова вартість об`єкту: квартири [ADDRESS] станом на дату оцінки становило: 635 779 грн. без ПДВ.(178-179) Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом 4.5 ст. 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Згідно із ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з чч.1 та 2 ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний договір дарування не спрямований на настання реальних правових наслідків, а має на меті уникнення відповідачем відповідальності перед позивачем зі сплати боргу шляхом звернення стягнення на майно. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання щодо повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК). Така правова позиція викладена в постанові Великої палати ВС від 3.07.2019 у справі №369/11268/16-ц. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] було відоме про притягнення їїдо кримінальної відповідальності та пред`явлення підозри, разом з цим, незважаючи на що вона уклала оспорюваний правочин з своєю матір`ю - [PERSON] , 1934 року народження, із передачею ключів від спірної квартири. При цьому, суд звертає увагу на те, що фактично відповідач [PERSON] в спірній квартирі, що була об`єктом договору дарування проживає. Наведене свідчить про відсутність за спірним договором реального настання та обумовлених ним правових наслідків не відбулося, дії [PERSON] були умисними, а отже, договір має ознаки фіктивності. Ви Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. На думку суду позивачем в сукупності досліджених по справі доказів і з"ясованих в судовому засіданні обставин, доведено відсутність у відповідача [PERSON] та [PERSON] (сторін договору) створити юридичні наслідки правомірності укладеного правочину і дане спростовується з"ясованими обставинами того, що післі укладення спірного договору дарування єдиним місцем проживання в [PERSON] є кв. [ADDRESS] , чого не заперечувалося в судовому засіданні; натомість і судові виклики повідомлення в суд відповідачу [PERSON] відправлялися за вказаною адресою. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доводи відповідачів у поданому відзиві на позов та пояснення про те, що позивачем ПКП Денисівка - Плюс не доведено фіктивність договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. від 09.09.2019 року відхиляються судом з огляду на наступне. Суд, при цьому, враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними; тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Дарувальник, а в даному випадку, відповідач [PERSON] ,, яка відчужила майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері [PERSON] після пред`явлення їй підозри відібрання показів, у яких фактично [PERSON] визнала свою вину у вчиненні дій щодо незаконного заволодіння коштами ПКП Денисівка - Плюс на загальну суму 1491852.80 грн., діяла очевидно недобросовісно, зловживаючи правами оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси позивача ПКП Денисівки - плюс і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією на такі дії, які, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд в правових позиціях від 01 квітня 2020 року (справа № 182/2214/16-ц) врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) майно відчужено під час дії заборони відчуження на підстави ухвали суду про забезпечення позову про стягнення боргу. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення відповідальності перед кредитором, при цьому спростовує доводи касаційних скарг відповідачів про те, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, вони діяли добросовісно та мали на меті настання реальних наслідків вчинення цього правочину. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-1873цс16, від 23 серпня2017 року у справі N 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) не відступила від зазначених вище висновків Верховного Суду України та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК є загальною. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 216 ЦК вона застосовується, якщо законом не встановлено особливі умови застосування наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Верховний Суд України у своїй постанові від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16 роз`яснив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У цій справі колегія суддів Верховного Суду України зазначила, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ст. 141 УЦПК України х відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, документально підтвердженого платіжним дорученням № 288 від 23.10.2020 року (а.с.8, 11) Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПКП Денисівка - плюс ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial