Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з`явився та надіслав заяву у якій просить провести розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача Стасів В.І. у судове засідання не з`явився та подав до суду заяву у якій просить провести судове засідання без його участі та повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача подав до суду відзив у якому зазначив, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та недоведеними. Судом встановлено, що приблизно 18 годині 20 хвилин 02 грудня 2019 року, водій [PERSON] , керуючи технічно-несправним автомобілем „Mazda-3", номерний знак [NUMBER] , рухався автомобільною дорогою Н-03, сполученням „Житомир-Чернівці", зі сторони м. Хотин Чернівецької області в напрямку м. Чернівці. Проїхавши 329-кілометровий покажчик даної автодороги та проїжджаючи відрізок дороги із заокругленням вправо, [PERSON] не врахувавши дорожньої обстановки та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість в своїх діях, здійснив виїзд керованого ним автомобіля на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем „Mercedes-Benz Sprinter", номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався з сторони м. Чернівці в напрямку м. Хотин Чернівецької області. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, пасажиру автомобіля „Mazda-3", номерний знак [NUMBER] , [PERSON] спричинено смерть, яка настала [INFO] о 09 годині 15 хвилин від набряку та набухання речовини головного мозку, як наслідок закритої внутрішньо-черепної травми головного мозку з забоєм речовини головного мозку. Дану дорожньо-транспортну пригоду [PERSON] скоїв у результаті порушення та невиконання вимог п.п. 12.3., 31.1., 31.4.5.(а), 31.4.5.(б) та 31.4.5.(г) Правил дорожнього руху, які безпосередньо перебувають у причинному зв`язку з наслідками, а також п.п. 1.5., 2.3.(б) Правил дорожнього руху, які лише сприяли порушенню Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України за № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 року. Згідно вироку Хотинського районного суду Чернівецької області від 27 квітня 2020 року по справі №724/142/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Позивач [PERSON] була матір`ю загиблого у дорожньо-транспортній пригоді [PERSON] . Вказана обставина стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України. . Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ „СК „Альфа-Гарант", що підтверджується копією інформації про поліс № АМ8579099, який був діючим станом на 02 грудня 2019 року, забезпеченим транспортним засобом за яким є автомобіль „MAZDA", державний номер [NUMBER] . 13 лютого 2020 року позивачка [PERSON] від імені якої діяло ТзОВ „Юридична компанія „Вішкодування", звернулася до відповідача ТДВ „СК „Альфа-Гарант", із заявою на виплату страхового відшкодування, а саме просила виплатити 50076 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 18692 гривні в рахунок відшкодування витрат на поховання. Вказана обставина стверджується копією заяви про виплату страхового відшкодування від 16 лютого 2020 року. 09 вересня 2020 року ТДВ СК „ Альфа-Гарант" відмовило у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що представником позивачки було надано неправдиві відомості, щодо проведених взаєморозрахунків з метою незаконного отримання страхового відшкодування, а також того, що з боку [PERSON] було повністю відшкодованого завдану ним шкоду. Вказана обставина стверджується копією листа ТДВ „СК „Альфа-Гарант" від 09 вересня 2020 року. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з приводу відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до пункту першого частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Закон України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" спрямований на регулювання відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до ст. 3 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 6 цього Закону визначено поняття страхового випадку, яким є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з пунктом 22.1. статті 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 27.3. статті 27 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених підпунктами „г" і „ґ " пункту 41.1 та підпунктом „в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Таким чином, враховуючи, що у зв`язку з передчасною втратою сина позивачці завдано моральної шкоди, суд вважає, що позивачка має право на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Загальний розмір відшкодування становить 50076 гривень. Сума якого розрахована позивачкою на підставі пункту 27.3. Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на день ДТП (02 грудня 2019 року), розмір якої згідно ст. 8 Закону України „Про Державний бюджет України на 2019 рік" з 01 січня 2019 року складав 4173 гривні. Суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що [PERSON] у повному обсязі відшкодував позивачці заподіяну їй моральну шкоду. Зокрема у матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували відшкодування позивачці заподіяної їй моральної шкоди. Посилання представника відповідача на заяву [PERSON] від 19 грудня 2019 року, протокол допиту [PERSON] як потерпілої від 19 грудня 2019 року, заяву [PERSON] від 23 квітня 2020 року, суд вважає безпідставними, оскільки з таких документів вбачається, що станом на 19 грудня 2019 року та 23 квітня 2020 року [PERSON] „ніяких претензій морального чи матеріального характеру до [PERSON] не мала". Такі документи не підтверджують відшкодування позивачці заподіяної їй моральної шкоди та витрат на поховання. У рапорті аварійного комісара [PERSON] також відсутні посилання на докази, які б підтверджували факт отримання позивачкою відшкодування заподіяної їй моральної шкоди та відшкодування витрат на поховання. Суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що позивачка не має права на тримання страхового відшкодування у розмірі 50076 гривень, оскільки крім неї право на отримання страхового відшкодування має дружина померлого [PERSON] та батько померлого. Зокрема у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що такі особи звернулися до відповідача з приводу отримання відшкодування. Можливість звернення таких осіб до відповідача є припущенням. Крім того, у матеріалах справи наявна копія заяви [PERSON] від 23 грудня 2019 року, згідно якої він відмовляється від своєї частки страхового відшкодування на користь [PERSON] . Суд також вважає безпідставним посилання представника відповідача на те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] як водія забезпеченого у ТДВ „СК „Альфа-Гарант" транспортного засобу не настала. Цивільно-правова відповідальність особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки передбачена статтею 1187 ЦК України та пунктом 1 частини 2 статті 1167 ЦК України. Посилання представника відповідача на те, що позивачка та [PERSON] як водій забезпеченого у ТДВ „СК „Альфа-Гарант" транспортного засобу в порушення ст. 33.1 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не повідомили страховика про всі відомі їм обставини та не надали для огляду і копіювання наявні документи щодо ДТП, також є безпідставними з огляду на те, що згідно до ст. 37 вищевказаного закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є невиконання потерпілим своїх обов`язків визначених цим законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Відповідач не довів, що [PERSON] не виконала своїх обов`язків визначених цим законом і це призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Відповідно до ст. 38 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" невиконання страхувальником обов`язку щодо повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди є підставою для звернення до нього страховика з регресним позовом, проте не може бути підставою для відмови потерпілій особі у виплаті страхового відшкодування відповідно до ст. 37 цього Закону. По справі встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася 02 грудня 2019 року, із заявою на виплату страхового відшкодування позивачка звернулася до відповідача в лютому 2020 року, тобто з дотриманням встановленого п. 37.1.4. ст. 37 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" трирічного строку з моменту скоєння ДТП. Враховуючи наведене, суд вважає , що позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки 50076 гривень слід задовольнити повністю. Суд вважає, що позовну вимогу про відшкодування витрат на поховання, сліді задовольнити частково. Відповідно до положення статті 2 Закону України „Про поховання та похоронну справу" поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз`яснено, що у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Суд вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 6142 гривні в рахунок відшкодування витрат понесених на придбання труни із набором покривал, 3900 гривень в рахунок відшкодування витрат на бальзамування тіла покійного, санітарну обробку тіла, зберігання тіла покійного в холодильній камері та послуги вантажника, 55 гривень в рахунок відшкодування витрат на придбання свічки та 500 гривень в рахунок відшкодування витрат на придбання вінків. Такі витрати підтверджуються копією накладної від 08 грудня 2019 року, копією товарного чека від 08 грудня 2019 року, копією товарного чека від 07 грудня 2019 року, копією накладної №23 від 07 грудня 2019 року. Суд вважає, що у стягненні, як витрат на поховання, витрат понесених на придбання набору, одіяла, постелі, покривала, восьми пледів, восьми рушників, двох відер, 58 рушників слід відмовити. Зокрема у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували , що такі предмети були використані під час комплексу заходів та обрядових дій, які здійснювалися з моменту смерті [PERSON] до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів„ у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно ст. 27 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зважаючи на вказане, слід вважати, що статтею 27 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено три види відшкодувань, пов`язаних із смертю потерпілого, а саме відшкодування: матеріальної шкоди особам, які мали право на його утримання; моральної шкоди, а також відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника. Також, у статті 1201 ЦК України, визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Отже, у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик (МТСБУ). При цьому, законодавцем встановлено межу щодо розміру відшкодування, і загальний розмір якого стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункту 27.4. статті 27 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18). У заяві позивачки та у вироку суду не вказано про відшкодування позивачці заподіювачем шкоди витрат на поховання та моральної шкоди. Тому, слід вважати, що таке відшкодування заподіювачем шкоди не здійснено. Враховуючи наведене, суд вважає, що відмова відповідача виплатити відшкодування порушує права позивачки на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди та відшкодування витрат на поховання. У даній справі про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір", а тому судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає до стягнення з відповідача в дохід держави. Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог, до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір за подання позовної заяви у цій справі в сумі 741 гривню 82 копійки пропорційно до задоволених позовних вимог. Згідно до пункту 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі ст.ст. 979, 1167, 1168, 1187, 1201 ЦК України, ст.ст. 3,6, 22, 27, 37, 38, 41 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"), ст. 8 Закону України „Про державний бюджет України на 2019 рік", ст. 2 Закону України „Про поховання та похоронну справу" ,

Outcome: partial