Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля», в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь доплату до середнього заробітку за період з 09.12.2013р. по 08.02.2014р. у розмірі 7389,96 грн. Позовні вимоги мотивовані посиланнням на положення ч.2 ст.114 КЗпП України та тим, що наказом відповідача №1877-К выд 06.12.2013р. від 06.12.2013р. позивача було переведено з дільниці ПР №3 (бригада [PERSON].) на дільницю ПР №2 (бригада [PERSON].), однак, у тексті наказу не наведено посилання ч.2 ст.114 КЗпП України, яка передбачає доплату до середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення робітнику. Також позивач зазначає, що внаслідок переведення його на іншу дільницю, зменшился його середньомісячний заробіток. 27.08.2014р. позивач надав через канцелярію суду заяву про доповнення до позову, з урахуванням якої він просить зобов'язати виконати позовні вимоги негайно. З огляду на положення ст.ст.27, 30 ЦПК України, приймаючи до уваги, що дана заява носить уточнюючий характер щодо заявлених позовних вимог та фактично не змінює їх, суд вважає за можливе прийняти її та продовжити розгляд справи з її урахуванням. У судових засіданнях позивач пітримував позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та наданих в подальшому поясненнях. Представник відповідача у судових засіданнях, а також у наданих суду письмових запереченнях проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечення відповідача мотивовані тим, що переміщення позивача було обумовлено інтересами виробництва, з метою укомплектування бригади [PERSON] на дільниці ПР №2 в ВП "Шахтоуправління "Добропільське" ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", дане переміщення проведено в межах спеціальності та кваліфікації, обумовлених трудовим договором, а тому таке переміщення не є переводом на іншу роботу, який вимагає згоди робітника. Також представник відповідача зазначає, що позивач і до, і після переміщення працював у бригадах, оплата праці в яких здійснюється по відрядній оплаті праці та її розмір залежить від результатів праці. Зменшення розміру заробітньої плати позивача після переміщення обумовлене невиконанням колективом бригади прохідників виробничих показників та невиконанням ними та позивачем, зокрема, нарядів-путівок в повному обсязі. Нарахування заробітньої плати позивачеві, як до, так і після переміщення, здійснювалося при незмінних тарифних ставках, доплатах за роботу у нічний час тощо. Крім того, після переміщення позивача, йому було встановлена надбавка за профмайстерність для підтримання заробітньої плати на належному рівні, згідно наказу №2513 від 27.12.2013р. Також представник відповідача посилався на пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, який встановлений ст.233 КЗпП України. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. Позивач - [PERSON] з 19.03.1996р. перебуває у трудових відносинах з відповідачем - ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля" (яке неодноразово змінювало організаційно-правову форму та назву), працюючи на різних посадах, з 01.11.2008р. і по даний час на посаді машиніста гірничих виїмочних машин підземним 6 розряду з повним робочим днем в шахті, про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці позивача (арк.с.34-35). Наказом №1877-к від 06.12.2013р. "Про переміщення", переміщено (згідно ч.2 ст.32 КЗпП України) робітників дільниці ПР №3 (бр.[PERSON].) на дільницю ПР №2 (бр.[PERSON].), в тому числі й позивача - [PERSON], у межах спеціальності та кваліфікації, обумовлених трудовим договором, без змін умов та оплати праці (встановлення розміру тарифу, умов преміювання, умов оплати праці (арк.с.2). В матеріалах справи містяться довідки про фактично отриманий позивачем дохід, за період жовтень-листопад 2013 року (до переміщення) (арк.с.3), грудень 2013-січень 2014 років та грудень 2013-лютий 2014 років (після переміщення) (арк.с.38-39), з яких вбачається, що, дійсно, позивач після переміщення, у грудні 2013р. - лютому 2014р. отримував меньший заробіток у порівнянні з жовтнем-листопадом 2013 року (до переміщення). Посилаючись на дану обставину та положення ч.2 ст.114 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача на свою користь доплату до середнього заробітку за період з 09.12.2013р. по 08.02.2014р. у розмірі 7389,96 грн. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою. Перелік завдань та обов'язків, кваліфікаційних вимог та обсягу знань машиніста гірничих виїмкових машин, на посаді якого працює позивач, встановлений у Довіднику квалфікаційних характеристик професій працівників (випуск 5 гірничодобувна промисловість розділ вугільна промисловість), проти чого сторони не заперечували. Як на дільниці ПР №3 (бр.[PERSON].), так і на дільниці ПР №2 (бр.[PERSON].) позивач обіймав посаду машиніста гірничих виїмкових машин 6 розряду, що не заперечується сторонами та підтверджується записом у трудовій книжці позивача про переведення з 01.11.2008р. позивача на дану посаду. Записів про переведення позивача на інші посади трудова книжка не містить, а сторони не заперечували проти того, що ніяких переведень не було. Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та інших випадків, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров»я. У п.31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року роз»яснено, що не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Як вбачається з зазначених і встановлених судом обставин, переміщення позивача було обумовлено інтересами виробництва, воно було здійснено на тому ж підприємстві - ТОВ "ДТЕК Добропіллявугілля", в тому ж структурному підрозділі юридичної особи - ВСП "Шахтоуправління "Добропільське", у тій же місцевості, доручення роботи було у межах його спеціальності, кваліфікації та посади, обумовленої трудовим договором зі збереженням посадового окладу. Фактично, позивача було переведено з однією ділянки на іншу, що було обумовлено виробничою необхідністю. При цьому він залишився на тій же посаді за тією ж кваліфікацією, тільки на іншому робочому місці, але в межах тієї ж місцевості, з тими ж умовами праці. Щодо посилань позивача на зменшення його доходу після переведення на дільницю ПР №3 та положення ч.2 ст.114 КЗпП України, як підстави для доплати йому роботодавцем до середнього заробітку, якій він мав до переміщення, суд зазначає наступне. Частина друга ст..114 КЗпП України передбачає, що у тих випадках, коли в результаті переміщення працівника (частина друга статті 32) зменшується заробіток з не залежних від нього причин, провадиться доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення. Як вказував представник відповідача та не заперечувалося позивачем, і до, і після переміщення останній працював у бригадах, оплата праці в яких здійснюється по відрядній оплаті праці. Згідно Положення з організації оплати праці на підприємствах вугільної промисловості (Додаток №25 до Умов оплати праці), відрядна система оплати праці провадиться за виконану роботу за відрядними розцінками, встановленими для даного виду робіт. При відрядній системі заробітна плата працівника цілком залежить від результатів його праці, оскільки при цій системі не існує гарантії обов'язкового одержання працівником якогось твердого мінімуму заробітньої плати (крім випадків невиконання норм виробітку (часу) з причин, що не залежать від працівника, оплата за які провадиться у відповідності до ст.111 КЗпП України). Позивач погоджувався із тим, що розмір його заробітньої плати залежить від обсягу виконаних робіт, однак, зазначав при цьому, що у бригаді [PERSON]на дільниці ПР №2, куди його було переміщено працюють менш досвідчені та кваліфіковані робітники, у зв'язку з чим виконувати той же обсяг робіт як із бригадою [PERSON] на дільниці ПР №3, не вдається. Суд критично оцінює такі твердження позивача, як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки ч.2 ст.114 КЗпП України гарантує робітникові доплату до середнього заробітку, внаслідок його зменшення з незалежних від нього причин. Обсяг виконаних робіт на новій дільниці та в іншій бригаді і, як наслідок, розмір оплати за них залежить, в тому числі, і від позивача. Крім того, після переміщення позивача, йому було встановлена надбавка за профмайстерність для підтримання заробітньої плати на належному рівні, згідно наказу №2513 від 27.12.2013р. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позивач в даному випадку помилково вважає, що є підстави для застосування положень ч.2 ст.114 КЗпП України та стягнення з відповідача, як роботодавця, доплати до середнього заробітку, оскільки позивач залишився на тій же посаді за тією ж кваліфікацією, тільки на іншому робочому місці, але в межах тієї ж місцевості, з тими ж умовами праці, а розмір заробітку позивача залежить від обсягу виконаних ним робіт. З урахування чого, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. При цьому суд вважає безпідставними та необгрунтованими посилання представника відповідача на пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, який встановлений ст.233 КЗпП України, оскільки даний спір стосується оплати праці, а приписи ч.2 ст.233 КЗпП України встановлюють, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed