Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 22 листопада 2013 р. вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис №2056. Сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя та несумісністю характерів, зловживання ним алкогольними напоями та марихуаною. Починаючи з 2015 року сторони окремо проживають, не ведуть спільне господарство та мають окремий бюджет. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями. З ініціативи відповідача в сім`ї постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стає їхня з позивачем неповнолітня донька, що негативно впливає на її психологічний стан. Спроби зберегти сім`ю бажаних результатів не дали. Крім того, позивач посилається на те, що батько не виконує свої обов`язки по утриманню їх неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Позивач просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 50% від всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, до досягнення нею повноліття, оскільки [PERSON] добровільно матеріальну допомогу на утримання доньки не надає. Зважаючи на відсутність зацікавленості з боку біологічного батька до життя дитини, коли вона потребує батьківської любові, опіки, виховання та забезпечення, позивач просить позбавити його батьківських прав. В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила суд шлюб між сторонами розірвати, так як подальше збереження шлюбних відносин неможливе.. Крім того, [PERSON] просила суд щомісячно стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхньої спільної неповнолітньої доньки [PERSON] до досягнення нею повноліття у розмірі 50% від усіх видів заробітку відповідача, щомісяця, оскільки питання щодо її утримання між нею та відповідачем не узгоджено. [PERSON] , зокарема, просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно непоновлітньої доньки, оскільки у останнього відсутня будь-яка зацікавленість щодо життя дитини. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів не заперечував, однак заперечив проти викладених позивачем обставин та позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої доньки, оскільки він бажає приймати участь в її вихованні . Представник Служби у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилась, надавши висновок щодо відсутності підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що з 22 листопада 2013 р. сторони перебувають у шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . На час розгляду судом справи неповнолітня дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені з січня 2015 року, сторони окремо проживають та не ведуть спільне господарство. Позивач категорично заперечуває щодо подальшого існування сім`ї, вважаючи, що чоловік і жінка не можуть бути примушені до перебування у шлюбі, підтримання сімейних стосунків без наявності обопільної згоди. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на віьній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як зазначалось судом вище, позивач заперечувала подальше існування сім`ї, відповідач також погоджується на розірвання шлюбу, оскільки сім`я не існує в розумінні положень Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подальше існування сім`ї впливає на права обох сторін, позбавляє можливості сторони влаштувати інше сімейне життя, в зв`язку з чим вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що питання щодо утримання неповнолітньої дитини між позивачем та відповідачем не узгоджено. Суду не надано доказів, що відповідач надає постійну, регулярну допомогу на утримання неповнолітньої дитини. В силу положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів в силу положень ст.182 СК України на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів у даній справі суд враховує матеріальне становище позивача та платника, розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця, а також згоду відповідача сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 1\\4 частини від усіх видів його заробітку. Оскільки суду не надано документів про стан здоров`я сторін та неповнолітньої дитини, суд не досліджує зазначені обставини справи. Відповідно до вимог чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин, утримання неповнолітніх дітей є обов`язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька або матір в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Беручи до уваги викладені обставини, аналізуючи всі зібрані у справі докази, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1\\4 частка з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Однак, не підлягають задоволенню вимоги позивач щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, виходячи з наступного. Згідно ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно із ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства"дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході розгляду справи належних доказів щодо негативного впливу батька на дитину, або ж умисного невиконання батьківських обов`язків позивачем надано не було, натомість відповідач проявив бажання відновити стосунки з дитиною та в подальшому брати участь у її вихованні та утриманні. Крім того, в матеріалах справи міститься висновок Служби у справах дітей Голосіївської РДА в м.Києві, відповідно до якого, позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] не є доцільним. З огляду на викладене, суд вважає, що в ході розгляду справи будь яких підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав, що є виключним заходом, не встановлено, в зв`язку з чим зазначені вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в доход держави.

Outcome: partial