Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] предявив через суд зазначений позов до КП "Жилсервіс-5" ДМР на предмет захисту свого права на працю з підстав незаконного звільнення з посади головного інженера за п.3 ст. 40 КЗпП України наказом №43-к від 27 квітня 2015 року, вважаючи його таким через відсутність обставин неналежного виконання посадових обовязків, безпідставне обґрунтування наказу наявністю скарг, які взагалі не стосуються позивача, не перевірялися на предмет викладених у них обставин і виконання робіт по усуненню поламок, а також у звязку з тим, що накази від 24 березня 2015 року, 27 березня 2015 року, 27 квітня 2015 року про оголошення доган йому не вручали, можливості надати пояснення не надали, на засідання профкому 27 квітня 2015 року його не викликали і провели звільнення в день, коли він перебував на лікарняному, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд наказ №43-к від 27 квітня 2015 року «Про звільнення [PERSON]В.» з посади головного інженера КП «Жилсервіс-5» ДМР визнати незаконним та скасувати; поновити з 27 квітня 2015 року позивача на роботі на посаді головного інженера КП «Жилсервіс-5» ДМР; стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2015 року по день поновлення на роботі, а також моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Одночасно у травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Жилсервіс-5» ДМР з вимогами скасувати накази в.о. директора КП «Жилсервіс-5» [PERSON] №10/1-к від 24 березня 2015 року «Про невиконання своїх посадових обовязків» та №42-к від 27 квітня 2015 року «Про недбале ставлення до своїх посадових обовязків» позивачем, а також стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 3000,00 грн., обґрунтовуючи такі вимоги безпідставністю їх винесення, відсутністю визначення конкретних допущених ним порушень посадових обовязків, посилання в наказі №42-к на скарги вх.471 від 26 березня 2015 року, вх. 644 від 24 квітня 2015 року, вх.646 від 27 квітня 2015 року, вх. №1694 від 19 грудня 2014 року, вх.№ 893/3/13 від 31 жовтня 2013 року, службову записку вх.№1/285 від 29 серпня 2013 року, вх. №650 від 27 квітня 2015 року, які взагалі не містять посилання на допущення порушення позивачем посадових обов?язків, порушення трудової дисципліни, а обставини, викладені в скаргах взагалі не перевірялися, як і не перевірявся їх розгляд і виконання, тоді як зі змістом скарг позивача не знайомили і не надали можливості надати пояснень, та, крім того, стягнення застосовано після спливу строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, визначеного ст. 148 КЗпП України. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2015 року вказані позови об?єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач підтримав позови в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовних заявах підстав. Представник відповідача в судовому засіданні обидва позови не визнав в повному обсязі, заперечуючи тим, що позивач систематично не виконував своїх посадових обов?язків, про що свідчать численні скарги мешканців гуртожитків та будинків, які перебували на обслуговуванні в КП «Жилсервіс-5» ДМР, за що йому оголошено дві догани 24 березня 2015 року та 27 квітня 2015 року після чого звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України в день, коли він був на роботі, оскільки розписався про прихід на роботу, тому позовні вимоги про скасування наказів і поновлення на роботі необґрунтовані, як і відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, тому просив у задоволенні позовів відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовів, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що наказом КП "Жилсервіс-5" ДМР від 01 лютого 2013 року №98/85/122-к [PERSON] прийнятий на роботу на посаду начальника ремонтної бригади, про що в трудовій книжці зроблено запис №24, копія якої долучена до матеріалів справи (т.1 а.с. 17). Наказом КП "Жилсервіс-5" ДМР від 17 червня 2013 року № 6-к позивача переведено на посаду головного інженера. Наказом відповідача №10/1-к від 24 березня 2015 року "Про невиконання своїх посадових обов'язків" позивачу як головному інженеру КП "Жилсервіс-5" у оголошено догану за систематичне невиконання своїх обов'язків у зв'язку з невиконанням своїх посадових обов'язків головного інженера КП "Жилсервіс-5" [PERSON], невиконання розпоряджень в.о. директора [PERSON] та скарги мешканців гуртожитків до вищого керівництва ДМР УЖГ, де підставою видання наказу зазначено наявність скарг мешканців гуртожитків та жалоби до вищого керівництва ДМР УЖГ (т.1 а.с.35). Наказом відповідача № 8 від 24 березня 2015 року "Про невиконання своїх посадових обов'язків" позивачу як головному інженеру КП "Жилсервіс-5" оголошено догану за систематичне невиконання своїх обов'язків у зв'язку з невиконанням своїх посадових обов'язків головного інженера КП "Жилсервіс-5" [PERSON], невиконання розпоряджень в.о. директора [PERSON] та скарги мешканців гуртожитків до вищого керівництва ДМР УЖГ, де підставою видання наказу зазначено наявність скарг мешканців гуртожитків та жалоби до вищого керівництва ДМР УЖГ (т.1 а.с.81). Наказом відповідача №42-к від 27 квітня 2015 року "Про недбале ставлення до своїх посадових обов'язків" позивачу оголошено догану за недбале ставлення до своїх обов'язків, у зв'язку з недбалим ставленням до своїх посадових обов'язків головного інженера [PERSON], а саме: скарг мешканців гуртожитків вх. № 471 від 26 березня 2015 року, № 644 від 24 квітня 2015 року, № 645 від 24 квітня2015 року, №646 від 27 квітня 2015 року, № 6465 від 27 квітня 2015 року, № 1694 від 18 грудня 2014 року, №893/3/13 від 31 жовтня 2013 року, службова записка № 1/285 від 29 серпня 2013 року, № 650 від 27 квітня 2015 року (т.1 а.с.34). Наказом №43-к від 27 квітня 2015 року «Про звільнення [PERSON]В.», копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.56), позивача звільнено з 27 квітня 2015 року згідно п.3 ст. 40 КЗпП України та підставою видання наказу зазначено наявність догани від 24 березня 2015 року і догани від 27 березня 2015 року, після чого внесено запис №26 до трудової книжки (т.1 а.с. 17). Згідно з вимогами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана;\~звільнення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст. 149 КЗпП України згідно з якою, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч.2 ст. 149 Кодексу). При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3 ст. 149 Кодексу). Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ч.4 ст. 149 Кодексу). Так, судом встановлено, що відповідач до винесення наказів про оголошення доган №10/1-к від 24 березня 2015 року, № 8 від 24 березня 2015 року, №42-к від 27 квітня 2015 року жодних пояснень від позивача не відбирав, суть допущених порушень та причину таких не з'ясовував, що прямо суперечить вимогам ч.1 ст. 149 КЗпП України, про винесення цих наказів позивача не повідомляв та не вручав копії наказів після їх винесення. Крім, того як встановлено в судовому засіданні наказ №8 від 24 березня 2015 року та наказ №10/1-к від 24 березня 2015 року винесений з одних і тих самих підстав за одне і те саме порушення, суть якого навіть не викладена у наказі, як і не визначена підстава - які саме скарги мешканців, яких мешканців, з приводу чого такі скарги, коли такі скарги подавались і чи розглядались вони взагалі, а також не зазначено в наказі і які саме скарги до вищого керівництва ДМР УЖГ, ким, коли і з приводу чого подавались. При цьому, представник відповідача не надав суду відповідно до своїх процесуальних обов'язків за ст.ст.10, 60 ЦПК України доказів на підтвердження наявності скарг, які стали підставою для винесення наказів №8 та №10/1-к 24 березня 2015 року, не зміг пояснити в судовому засіданні, що це за скарги, ким, коли і з приводу чого вони подавались і чи розглядались ці скарги в установленому законом порядку. Відсутні копії таких скарг і в матеріалах справи. Також, належить відзначити, що систематичним може бути таке невиконання посадових обов'язків, яке відбувалось неодноразово та за що працівник притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Разом з тим, позивач жодного разу до 24 березня 2015 року не притягувався до дисциплінарної відповідальності і до 24 березня 2015 року жодного разу не встановлено ні перевіркою, ні у відповідному наказі, невиконання позивачем посадових обов'язків, зокрема, передбачених посадовою інструкцією головного інженера, затвердженою директором КП "Жилсервіс-5"11 березня 2013 року (т.2 а.с.92-94). Так, відповідачем жодного разу не проводилися перевірки та не складалися акти за їх результатом на предмет виконання передбаченого посадовою інструкцією обсягу робіт головним інженером або неналежного виконання відповідних робіт, в тому числі і за скаргами мешканців будинків, які обслуговуються КП "Жилсервіс-5", а відтак, висновки відповідача про систематичне невиконання посадових обов'язків, невиконання розпоряджень директора КП "Жилсервіс-5", суть і час видання яких також не відображені в наказах від 24 березня 2015 року, не відповідають дійсності та вимогам ст.ст. 147-149 КЗпП України, тому оскаржуваний наказ не може залишатися в силі як незаконний та підлягає скасуванню. Крім того, наказ №42-к від 27 квітня 2015 року також не може залишатися в силі і підлягає скасуванню, оскільки за один і той самий проступок - "систематичне невиконання своїх посадових обов'язків" до позивача застосовано одночасно дисциплінарне стягнення і у вигляді догани, і у вигляді звільнення, що є порушенням вимог ст. 147 КЗпП України. Підставою оголошення догани в наказі зазначено скарги мешканців гуртожитків, а саме: службова записка № 1/285 від 29 серпня 2013 року, скарги мешканців №893/3/13 від 31 жовтня 2013 року, № 1694 від 18 грудня 2014 року, № 471 від 26 березня 2015 року, № 644 від 24 квітня 2015 року, № 645 від 24 квітня 2015 року, №646 від 27 квітня 2015 року, № 6465 від 27 квітня 2015 року, № 650 від 27 квітня 2015 року, проте скарга від 31 жовтня 2013 року №893/3/13, службова записка від 29 серпня 2013 року взагалі не можуть бути підставою для застосування дисциплінарного стягнення, навіть у разі допущення порушення, оскільки сплив шестимісячний строк з дня вчинення проступку протягом якого може бути накладено дисциплінарного стягнення за ст. 148 КЗпП України, а відносно скарг від 18 грудня 2014 року, 26 березня 2015 року - сплив місячний строк застосування дисциплінарного стягнення з дня виявлення проступку. При цьому, жодна з перелічених у наказі скарг, в тому числі і від 24 квітня 2015 року, 27 квітня 2015 року взагалі не були предметом перевірки суті викладених у них обставин, їх обґрунтованості та взагалі не були предметом розгляду на підприємстві відповідача, в тому числі, не розглядалось питання чи відносяться порушені у скаргах питання до повноважень позивача. Також судом встановлено, що жодного разу від позивача директор КП "Жилсервіс-5" не вимагав письмових пояснень з приводу вказаних скарги та зі скаргами позивач взагалі не ознайомлений, що визнано представником відповідача в судовому засіданні та що свідчить про порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення за ст. 149 КЗпП України. Крім того, належить відзначити, що наявність скарг мешканців будинків, що перебувають на утриманні підприємства відповідача, з приводу незадовільної діяльності комунального підприємства "Жилсервіс-5", не є безумовною підставою для оголошення позивачу як головному інженеру догани за недбале ставлення до своїх посадових обов'язків, без проведення відповідної перевірки кожної скарги та встановлення необхідного обсягу робіт, працівників, до обов'язків яких віднесені такі роботи, наявність обставин невиконання робіт та причину такого невиконання. За таких обставин, встановивши наявність порушення конституційного права позивача на повагу до особи і виконуваної нею праці, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України за встановленої незаконності оголошення доган 24 березня 2015 року та 27 березня 2015 року дійшов висновку, що останні безумовно спричиняли порушення нормальних життєвих звязків позивача, в тому числі і в колі трудового колективу, висвітлюючи його як некомпетентного працівника, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих звязків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 500,00 грн. Розв'язуючи спір про законність звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України суд виходить з наступного. За правилом п.3 ст. 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП України\~підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Одночасно суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року про те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Так, підставою звільнення позивача в наказі №43-к від 27 квітня 2015 року зазначено оголошення догани 24 березня 2015 року та 27 березня 2015 року, разом з тим, будь-якого наказу про оголошення позивачу догани 27 березня 2015 року не виносилося, такий наказ не видавався по підприємству, позивачу не вручався та представником відповідача в судовому засіданні згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України не представлений. Крім того, накази від 24 березня 2015 року №10/1-к та №8 визнані незаконними та скасовані за розгляду даної справи як незаконні і такі, що прийняті з грубим порушенням норм КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Також у п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Судом встановлено, що позивач з 27 квітня 2015 року по 02 травня 2015 року був тимчасово непрацездатним у зв'язку з хворобою, про що свідчить листок непрацездатності серії АГХ №892488, копія якого долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.4). При цьому, доводи представника відповідача про те, що позивач прибув на роботу, про що розписався в журналі переміщення співробітників за 2015 рік (т.1 а.с.36-37), не спростовують висновків суду про порушення відповідачем вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України. Крім того, частинами 1-5 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Так, судом встановлено та визнано сторонами у судовому засіданні, що [PERSON] є членом профсоюзу КП "Жилсервіс-5" ДМР. Відповідно до даних протоколу засідання профсоюзного комітету КП "Жилсервіс-5" ДМР від 27 квітня 2015 року №3 у присутності членів профкому [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], запрошених в.о. [PERSON], інспектора кадрів [PERSON], заступника директора [PERSON] надано згоду на звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України головного директора [PERSON] (т.1 а.с.64). Між тим, протокол не містить будь-якого обґрунтування мотивів, з яких профком дійшов висновку про недбале ставлення позивача як головного інженера до своїх посадових обов'язків, в чому виразилося неналежне виконання посадових обовязків та коли саме, враховуючи відсутність даних про запрошення [PERSON] на засідання профкому, обізнаність останнього про засідання, порушення вимог ст. 43 КЗпП України про необхідність відкладення засідання у разі першої неявки працівника, порушення права на подання пояснень причин відсутності та представлення документів на підтвердження поважності причин. При цьому, суд не приймає до уваги акт, складений 27 березня 2015 року заступником директора [PERSON], заступником директора [PERSON], головою профспілки [PERSON], інспектором з кадрів [PERSON], секретарем Єгоровю І.С. в тому, що позивач 27 березня 2015 року відмовився від отримання трудової книжки у зв'язку зі звільненням (т.1 а.с.32), оскільки станом на 27 березня 2015 року наказ про звільнення не виносився, тому відповідач не мав законних підстав примусово вручати позивачу трудову книжку за вказаних підстав, а також суд не приймає до уваги акт від 27 березня 2015 року про відмову [PERSON] від надання пояснень з приводу скарг мешканців, оскільки цей акт не містить будь-яких даних про те, з приводу яких скарг вимагалися пояснення, ким і коли такі скарги подані (т.1 а.с. 33). За встановлених судом обставин, оцінивши зібрані докази на належність, допустимість, достатність кожний окремо і в сукупності та логічному взаємозв'язку за правилами ст.57-61, 63-65 ЦПК України, суд приходить до висновку про допущення відповідачем грубого порушення вимог ст. 43 КЗпП України щодо отримання згоди профспілкового комітету на звільнення позивача за п.3 ст. 40 КЗпП України, а також грубе порушення вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України і звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, що потягло незаконне звільнення позивача з посади і, відповідно, згідно ч. 1 ст.235 КЗпП України є підставою для скасування такого наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі на відповідній посаді. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи наведені норми закону, а також положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, і дані довідки про середню заробітну плату (дохід) від 25 березня 2015 року за №229 (т.1 а.с.13), встановивши за розгляду справи обставини незаконності звільнення позивача і необхідність поновлення його на роботі, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 квітня 2015 року по 27 жовтня 2015 року за 124 робочих дні, виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 424,98 грн., що становитиме 52697,52 грн. Крім того, встановивши наявність порушення конституційного права позивача на працю та її оплату, кошти якої є основним джерелом існування для неї, суд, враховуючи положення ст.237-1 КЗпП України та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих звязків позивача через позбавлення його можливості забезпечувати себе харчуванням, одягом, утримувати помешкання, розпоряджатися заробленими коштами на власний розсуд, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих звязків позивача, що за внутрішнім переконанням суду становитиме 800,00 грн. За правилами ст.88 ЦПК України, судові витрати, від сплати яких позивач звільнений, належить покласти на рахунок відповідача зі сплатою останніх на користь держави.

Outcome: partial