Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Ізюмської міської ради, Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області, [PERSON] про скасування (визнання не чинним) пункт 2 рішення Ізюмської міської ради від 30 вересня 2015 року № 3214 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва індивідуальних гаражів». Позивач зазначає, що у його постійному користуванні на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 323 (пункту 1.39.) від 16 квітня 1991 року перебуває земельна ділянка площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Ділянка забудована. На ділянці розміщується житловий будинок, що перебуває у нього у приватній власності. Ділянка використовується відповідно до цільового призначення. З сусідами завжди підтримував добросусідські відносини. На підставі договору, укладеного між ТОВ «ФІРМА-ЗЕМЛЯ» та гр. [PERSON] було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність за рахунок земель житлової та громадської забудови, комунальної форми власності, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва індивідуального гаражу за адресою: [ADDRESS]. Земельна ділянка площею 0,0090 га, що розташована по [ADDRESS], перетинається з земельною ділянкою, що перебуває у позивача у постійному користуванні на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 323 (пункту 1.39.) від 16 квітня 1991 року і розташована за адресою: [ADDRESS]. В результаті вищевказаного перетину він втратив 2 (два) метри зовнішньої межі по лінії забудови зі сторони [ADDRESS] а площа перетину становить 34 кв.м. Рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради №323 (пункту 1.39) від 16 квітня 1991 року ніхто не скасовував, воно є чинним. Позивач просив скасувати пункт 2 рішення Ізюмської міської ради від 30 вересня 2015 року №3214 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва індивідуальних гаражів», скасувати державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно гр. [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) на земельну ділянку площею 0,0090 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер - [NUMBER], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - [NUMBER]), скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер - [NUMBER]) в Державному земельному кадастрі. В жовтні 2016 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог та просив скасувати пункт 2 та 2.1 рішення Ізюмської міської ради від 30 вересня 2015 року №3214 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва індивідуальних гаражів», скасувати державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно гр. [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) на земельну ділянку площею 0,0090 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер - [NUMBER], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - [NUMBER]), скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер - [NUMBER]) в Державному земельному кадастрі. В судовому засіданні позивач та його представник збільшенні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник Ізюмської міської ради позов визнав. Представники Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області, [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечувати, просили в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державною виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України, право власності це право володіння, користування і розпорядження земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України. Рішенням № 323 від 16.04.1991 року [PERSON] надано дозвіл на дорізаня у тимчасове користування та зміну меж земельної ділянки, сдачу в міськземфонд, та збільшено до 1000 кв.м. земельну ділянку. (т.1 а.с.29). Листом КП «Проектне бюро м. Ізюма» від 10.09.2014 року б/н на адресу Начальника відділу землевпорядкування, містобудування, архітектури та ГІС [PERSON], в якому директор КП «Проектне бюро м. Ізюма» [PERSON] повідомляє [PERSON] про те, що в архіві проектного бюро проектна документація на забудову земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS], згідно схеми відсутня, що підтверджує відсутність правових підстав у [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою по [ADDRESS]. (т.1 а.с.70). Відповідно до приписів ст. 19 Земельного Кодексу України, введеного в дію з 15 березня 1991 року за номером № 561-ХІІ, чинного на момент отримання [PERSON] дозволу на збільшення площі земельної ділянки, надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, шо посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Тобто, Ізюмське БТІ не є виконавцем робіт із землеустрою, тобто землевпорядною організацією, про що також зазначено в Рішенні № 323 від 16 квітня 1991року. Відповідно до ст. 22 Земельного Кодексу України введеного в дію з 15 березня 1991 року за номером № 561-ХІІ право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, шо посвідчує де право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, шо посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до п.п. 3.12, 3.14. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків, на зберігання. Передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Тобто, зберігання межових знаків - це виключна компетенція власника земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, які передбачені ст.12 цього Кодексу. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої, восьмої, дев'ятої, десятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Відповідно до статей 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Так, підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень встановлені ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон). Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону, 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону, разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Підпунктом 9 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 визначено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема, є державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Тобто, державний реєстратор приймає рішення про реєстрацію права власності чи про відмову у такій реєстрації на підставі оригіналів документів, які подаються для державної реєстрації прав. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена - судом. Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Позовна заява [PERSON] базується на помилкових твердженнях, вказуючи, що набув право постійного користування на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], згідно рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.04.1991 року № 323. В зазначеному Рішенні про передачу в постійне користування позивачу земельної ділянки мова не йдеться. Зазначене рішення є дозвільним документом на виконання відповідних дій (робіт) і не може бути документом на право володіння або користування. Відповідними статтями законодавства в галузі земельних відносин обумовлений чіткий перелік підстав, які надають право особі набути право на земельну ділянку. Згідно статей 22 та 23 Земельного кодексу України від 1991 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Тобто, наданий Позивачем технічний паспорт на житловий будинок за вказаною адресою на підтвердження факту закріплення зовнішніх меж земельної ділянки, нічим необґрунтований, а «План земельного участка», в якому межі ділянки зазначені пунктирною лінією та мають умовний характер, не може бути законним аргументом у вирішенні цього земельного спору. Згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, технічній інвентаризації підлягають об'єкти всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами). Згідно п.2 вказаної Інструкції земельна ділянка не є об'єктом, що піддягає технічній інвентаризації. Згідно порядку проведення обмірювальних робіт обміру підлягають тільки будинки, квартири, господарські будівлі та споруди, будівлі тимчасового характеру. В результаті розгляду заяви [PERSON] щодо земельного спору Управлінням Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області з'ясовано, що факт реєстрації сусідніх земельних ділянок за адресою: [ADDRESS], та [ADDRESS] відбувся, про що свідчать витяги з Державного земельного кадастру про реєстрацію вищевказаних земельних ділянок, отримані в 2015-2016 роках, відповідно. Розробником обох документацій із землеустрою є ТОВ «Фірма-Земля». На час проведення державної реєстрації цих земельних ділянок будь-якої офіційної інформації щодо порушень однією із сторін добросусідських відносин в Управлінні не було, фактів перетину земельних ділянок не виявлено. (т.1 а.с.14). Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 6267, який складено 29.09.2017 року при обстеженні земельних ділянок [ADDRESS] встановлено: межі земельної ділянки, кадастровий [NUMBER], площею 60 м.кв. на місцевість відсутні, місце знаходження точок кутів повороту земельної ділянки встановити неможливо, ділянка під час огляду була вкрита високим бур'яном і очеретом; межі земельної ділянки [NUMBER] відсутні, огорожа встановлена частково з фасадної частини земельної ділянки і частково з боку земельної ділянки [NUMBER] з інших сторін ділянка не огороджена і не має межових знаків. Відповідно до п.18 Постанови №7 Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VІ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Встановлено, що земельні ділянки [ADDRESS] на праві власності належить гр. [PERSON] Земельна ділянка [ADDRESS] на праві власності належить гр. [PERSON] Обидві земельні ділянки зареєстровані міськрайонним управлінням Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюм. Обом земельним ділянка присвоєно кадастровий номер. Тому серед додаткових матеріалів експерту надано координати поворотних точок меж та об'єктів нерухомості в електронному вигляді, які внесено до відомостей Державного земельного кадастру, на земельні ділянки; кадастровий № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], площею ділянки 90 кв.м., та кадастровий [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], площею ділянки 1000 кв.м. Відповідно представлених міськрайонним управління Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюм даних накладання частини земельної ділянки [ADDRESS] на межі земельної ділянки [ADDRESS] немає. В зв'язку з відсутністю огорожі і твердих межових знаків (встановленого зразку) по межі земельної ділянки [ADDRESS] встановити відповідність конфігурації межі до відомостей Державного земельного кадастру неможливо. Площа земельної ділянки [ADDRESS] відповідає площі, яка надана гр. [PERSON] рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 21.04.1987 р. № 314 з внесеними змінами у відповідності до рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.04.1991 р. № 323, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи Ізюмського МЕТІ (інвентарний номер 13936). При обстеженні земельної ділянки встановлено, що конфігурація межі земельної ділянки в м. Ізюмі Харківської області по [ADDRESS] не відповідає графічним даним представленим в «плані забудови земельної ділянки», складеного згідно рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 21.04.1987 р. № 314 з внесеними змінами у відповідності до рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.04.1991 р. № 323, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи Ізюмського МБТІ (інвентарний номер 13936) та плану з копії (завірена КП «Ізюмське МБТІ») технічного паспорту на житловий будинок. За даними натурного обстеження та топографо-геодезичної зйомки виконаної ФОП [PERSON] в 2017 р., земельних ділянок [ADDRESS] встановлено, що межі земельної ділянки[NUMBER] не встановлено. В зв'язку з відсутністю огорожі і твердих межових знаків по межі земельної ділянки [NUMBER] встановити відповідність конфігурації земельної представленим на дослідження документам судовим експертом не надається можливим. Площа земельної ділянки [NUMBER] за даними з Державного з наданих міськрайонним управлінням Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюмі відповідає площі вказаній в рішенні виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 21.04.1987 р. № 314 з внесеними змінами у відповідності до рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.04.1991 р. № 323, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи Ізюмського МБТІ (інвентарний номер 13936). Чіткі межі, площа і конфігурація даної ділянки були визначені «Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою : [ADDRESS], м. Ізюм, Харківської області з метою передачі у приватну власність». Точки межі земельної ділянки [NUMBER], вказані на планах інвентаризаційної справи № 13936 не мають прив'язці до пунктів державної геодезичної мережі. Візуально порівнявши данні з Державного земельного кадастру з схемами земельної ділянки що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи Ізюмського МБТІ (інвентарний номер 13936) розроблених згідно рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 21.04.1987 р. № 314 та рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 16.04.1991 р. № 323, можна зробити висновок, що вони не збігаються. При натурному обстеженні земельних ділянок [ADDRESS] встановлено, що межа між ними, яка б була закріплена в натурі твердими межовими знаками відсутня, і встановити перетин або фактичне накладання частини земельної ділянки[NUMBER] на межі земельної ділянки № [NUMBER] не надається можливим. Згідно даних Державного земельного кадастру наданих міськрайонним управлінням Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюм накладання частини земельної ділянки [ADDRESS] на межі земельної ділянки [ADDRESS] відсутнє. Неможливо визначити точки перетину ділянок [NUMBER], [NUMBER] та площу накладання. Позивачем не надано жодного документа про реєстрацію права власності чи права користування землею за адресою: [ADDRESS] в рамках діючого на той час законодавства від 1991 року. Відповідно до п. 2 Рішення Ізюмської міської ради від 31.10.2014 року № 2736 дозволено гр. [PERSON] розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 90 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва гаражу. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку [PERSON] 30.07.2015 року зареєстрував в Управлінні Держземагенства в Ізюмському районі земельну ділянку, площею 0,0090 га, кадастровий номер [NUMBER]. (т.2 а.с.73). Відповідно до п. 2 та 2.1 Рішення Ізюмської міської ради від 30.09.2015 року № 3214 затверджено гр. [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 90 кв.м., яка розташована в межах території Ізюмської міської ради за адресою: м. Ізюм, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва індивідуального гаражу та передано гр. [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 90 кв.м., яка розташована в межах території Ізюмської міської ради за адресою: м. Ізюм, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва індивідуального гаражу, з обмеженим правом власності (охорона навколо (вздовж) об'єкта енергетичної системи (ЛЕП низької напруги (0,4кВ) стовпах), земельна ділянка площею 0,0006 га, код 01.01.05). Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із наявних матеріалів справи та поданої позивачем позовної заяви не вбачається, що позивач [PERSON] отримав раніше вказану земельну ділянку та користувався спірною земельною ділянкою, оскільки він лише брав дозволи на виготовлення технічної документації і згідно до вимог чинного законодавства не є ні користувачем, ні орендарем, ні власником земельних ділянок. Виходячи з вищевикладеного, у позивача [PERSON] відсутнє набуте в передбачений законом порядок права на землю, ним не було здійснено дії Державної реєстрації, а отже і право власності на земельну ділянку у позивача не виникло, ним не доведено порушення його права, тому суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed