Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

В жовтні 2019 року [PERSON] звернувся з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна, в якій просив скасувати ухвалу Жовтневого районного суду від 06.06.2000 року у справі "2-2314/2000, якою було накладено арешт на належне йому майно - сходову клітку І-1 площею 13,7 кв. м. в жилому будинку А-4 по [ADDRESS] , шляхом заборони нотаріусам оформляти будь-які угоди по його відчуження ним. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що в лютому 2019 року йому стало відомо з Інформаційної довідки №157557515 від 26.02.2019 року з Реєстру на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна про те, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2000 року у цивільній справі №2-2314/2000 (суддя Коршун А.О.) за позовом [PERSON] до нього, [PERSON] , Дніпропетровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу нежилого приміщення частково недійсним і визнання права власності на частину сходової клітки судом були застосовані заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту шляхом заборони нотаріусам оформляти будь-які угоди по відчуженню від [PERSON] належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, а саме - на сходову клітку І-1 площею 13,7 кв. м. в жилому будинку А-4 по [ADDRESS] . З огляду на те, що на сьогодні відсутні будь-які підстави для подальшого вжиття заходів забезпечення позову, та оскільки вони позбавляють позивача зареєструвати за собою право власності на вказане у спірній ухвалі нерухоме майно, визнане рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2018 року у цивільній справі №201/11206/17 його приватною власністю, просив скасувати заходи забезпечення позову. 19.11.2019 року позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету спору, а саме просив зняти арешт з нерухомого майна - сходової клітки І-1 площею 13,7 кв. м. в жилому будинку А-4 по [ADDRESS] , що був накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2000 року у справі "2-2314/2000 шляхом заборони нотаріусам оформляти будь-які угоди по його відчуженню [PERSON] . Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в суд не повідомив. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. З наданих позивачем документів судом встановлено, що ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Коршуна А. О. від 06.06.2000 року в рамках розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , Дніпропетровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення частково недійсним вжитті заходи забезпечення позову у вигляді арешту шляхом заборони нотаріусам оформлювати будь-які угоди по відчуженню [PERSON] належних йому за договором купівлі-продажу від 12.06.1998 року сходів І-1, площею 13,7 кв. м., в житловому будинку А-4 по [ADDRESS] ). Вказана обставина про вжиття заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене нерухоме майно: сходи І-1, площею 13,7 кв. м. в будинку [ADDRESS] згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2000 року у справі № 2-2314/2000 підтверджена ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 06.06.2000 року у справі №2-2314/2000, що була надана суду третьою особою на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2019 року. В обґрунтування вказаної ухвали від 06.06.2000 року суддя Коршун А. О. зазначив в ній, що [PERSON] заявлено вимоги про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 12.06.1998 року, укладеного між Дніпропетровською міською радою і [PERSON] , в частині продажу сходів І-1, площею 13,7 кв. м. в будинку [ADDRESS] та визнання за нею права вланості на 1/2 частину вказаних сходів. Згідно Інформаційної довідки №157557515 від 26.02.2019 року з Реєстру на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна станом на вказану дату вбачається, що на зазначене нерухоме майно - сходову клітину І-1, 13,7 кв. м. в житловому будинку А-4, розташовану за адресою: [ADDRESS] , накладене обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі ухвали без номеру від 06.06.2000 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (суддя Коршун А. О.), про що зроблено архівний запис №58407-86 від 07.06.2000, заявник 1-а Дніпропетровська державна нотаріальна контора. З документів, наявних в архіві суду вбачається, що в провадженні судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Чорнобука В. І. перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним та визнання права власності на частину сходів та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням, що належить позивачу на праві власності та відшкодування недоотриманого доходу, про спонукання розірвати договір №1 найму житлового приміщення від 25.10.1999 року, про звільнення нежитлового приміщення, належного позивачу на праві власності, яке входить до складу магазину, розташованого по [ADDRESS] , про відшкодування матеріальної шкоди та про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням. Ухвалою судді Чорнобука В. І. від 25.09.2002 року всі вище перелічені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та зустрічні позовні вимоги були роз`єднані та виділені в окреме провадження та справі наданий номер 2-1478/2003. (що підтверджується наявною в в матеріалах справи №201/11206/17 ухвалою Чорнобука В. І. від 25.09.2002 року). Цивільна справа №2-1478/2003 тривалий час перереєстровувалась і згідно висновків, викладених в ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2019 року у справі №201/7438/19, на сьогоднішній день має номер №201/11206/17 (провадження №2/201/1193/2018). Проте, з матеріалів цивільної справи №201/11206/17 (а.с. 31, т. 1) вбачається, що вона містить лише копію позовної заяви (вхідний номер 9703 від 06.06.2000 року) [PERSON] до [PERSON] , Дніпровської міської ради про визнання договору купівлі-продажу від 12.06.1998 року, укладеного між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] в частині продажу сходів І-1, загальною площею 13,7 кв. м. в будинку [ADDRESS] недійсним та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цих сходів, тобто ті самі позовні вимоги, в рамках яких ухвалою судді Коршуна А. О.06.06.2000 року були вжиті заходи забезпечення позову. Разом з тим, в матеріалах цивільної справи №201/11206/17 відсутній оригінал ухвали судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Коршуна А. О. від 06.06.2000 року про вжиття заходів забезпечення позову, які позивач просить скасувати. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2018 року у справі №201/11206/17 за первісним позовом [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) до [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, Комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради, третя особа- Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення та визнання права власності, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Департамент комунальної власності Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації"Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на нерухоме майно, [PERSON] відмовлено у повному обсязі, в тому числі - в позовних вимогах щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу №667/н від 12.06.1998 року нерухомого майна: підвального приміщення №Х (поз. 1-6) загальною площею 39,9 кв. м.; сходова клітина І-1 загальною площею 13,7 кв. м., на першому поверсі приміщення І1-3 площею 12,7 кв. м. - загальна площа по об`єкту 66,3 кв. м., в житловому будинку А-4 по [ADDRESS] , яким зареєстроване право власності за [PERSON] , та визнанні за нею права власності на 1/2 частину нежитлових приміщень нерухомого майна: підвальне приміщення №Х (поз. 1-6) загальною площею 39,9 кв. м.; сходову клітину І-1 загальною площею 13,7 кв. м., на першому поверсі приміщення І1-3 площею 12,7 кв. м. - загальна площа по об`єкту 66,3 кв. м., в житловому будинку А-4 по [ADDRESS] . Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено у повному обсязі. Визнано за [PERSON] право власності в цілому на об`єкти нерухомого майна, зокрема, - на нежитлові приміщення: в підвалі приміщення №Х (поз. 1-6) загальною площею 39,9 кв. м., сходова клітка І-1 загальною площею 13,7 кв. м., загальною площею по приміщенням №Х, І-1, - 53,6 кв. м., в житловому будинку літ. А-4, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Тобто, позивач, [PERSON] , є власником нерухомого майна, на яке накладено арешт вказаною ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2000 року. 16.10.2018 року вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2018 року у справі №201/11206/17, провадження №2/201/1193/2018, набрало законної сили. Суд дійшов висновку, що на сьогодні відсутні підстави для подальшого вжиття заходів забезпечення позову, оскільки цивільний спір між [PERSON] і [PERSON] щодо недійсності спірного договору купівлі-продажу від 12.06.1998 року та визнання права власності на зазначене спірне майно вирішено по суті за результатами розгляду Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи № 201/11206/17, оскільки позовні вимоги [PERSON] , викладені нею в позовній заяві від 06.06.2000 року у справі №2-2314/2000, співпадають з її позовними вимогами за первісним позовом до [PERSON] , що були предметом судового розгляду у цивільній справі №201/11206/17, який розглянуто по суті та [PERSON] відмовлено у повному обсязі. А тому, вказана спірна ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2000 року, якою накладено арешт на належне [PERSON] майно, є порушенням прав позивача як власника та позбавляє його можливості зареєструвати за собою право власності на вказане майно, визнане за ним рішенням суду від 14.09.2018 року у справі №201/11206/17. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи не безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановленим законом. Стаття 319 ЦК України визначає що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" містить роз`яснення, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" №5 від 03.062016 року, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні (п. 1). Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником. Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване (п. 2). На позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт належного їй майна (п. 12). Згідно приписів ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на те, що позивачу, [PERSON] про арешт належного йому на праві власності майна стало відомо лише після одержання від нотаріуса Інформаційної довідки №157557515 від 26.02.2019 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, то пропуск позивачем встановленого приписами ст. 257 ЦК України строку загальної позовної давності у три роки, суд вважає поважним, в зв`язку з чим порушене право позивача підлягає захисту. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги позивача обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки наявність обтяження у вигляду арешту майна позбавляє позивача права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10-.02.2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія А, N 303-А, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: approved