Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

29 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку площею 2500 кв.м., що розташована [ADDRESS] з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, яка належала [PERSON] на підставі державного акту ІV-МК №043495; визнання права власності за позивачкою на земельну ділянку за цією ж адресою площею 600 кв.м з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, що належала [PERSON] на підставі державного акту ІV-МК №043494. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що 31 березня 2006 року між нею, з одного боку, та [PERSON], з другого боку, були укладені договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 2500 кв. м. та 600 кв. м., розташованих [ADDRESS], що належали продавцю на підставі державних актів на право власності на землю. Зазначені договори були посвідчені нотаріально, проте своє право власності на земельні ділянки позивачка не зареєструвала, нові державні акти не отримала. Оскільки підставою для реєстрації права власності на землю є, в крім іншого, державний акт, а такі акти з 01.01.2013 року не видаються, позивачка звернулася з позовом до суду. 26 травня 2014 року судом постановлено ухвалу про заміну первісного відповідача - [PERSON], на належного - Чорноморську сільську раду Очаківського району Миколаївської області. Позивачка в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача - Чорноморської сільської ради, в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому зазначив, що проти задоволення позову не заперечує. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 31 березня 2006 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 2500 кв. м., що розташована [ADDRESS]. Зазначена земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту IV-МК №043495, виданого Чорноморською сільською радою народних депутатів. Укладений сторонами договір було посвідчено державним нотаріусом Другої очаківської державної нотаріальної контори Селецькою Н.П. 31 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено купівлі-продажу земельної ділянки площею 600 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі державного акту IV-МК №043494, виданого Чорноморською сільською радою народних депутатів. Договір було посвідчено державним нотаріусом Другої очаківської державної нотаріальної контори Селецькою Н.П. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа начальника управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області від 14.04.2014 року, право власності [PERSON] на земельні ділянки, площею 0, 25 га та 0, 06 га, розташовані [ADDRESS] не зареєстроване. На звернення [PERSON] до реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області позивачка отримала письмові роз'яснення, що для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку їй необхідно подати оригінал державного акту або звернутися до суду. Вирішуючи цивільно-правовий спір, суд виходить з такого. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2004 року №449 було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Державний акт вказаної форми видавався як фізичним, так і юридичним особам державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувався головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів. З 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку посвідчується на загальних підставах посвідчення права власності на об'єкти нерухомого майна, тобто свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 9, 10 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування землею або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначена правова позиція висловлена Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 Постанови №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав". Суд вирішує питання про правомірність набуття позивачкою права власності та враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. Однак, після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Така правова позиція Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ висловлена у п. 5 Постанови №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав". З аналізу викладеного вбачається, що відсутність державної реєстрації права власності позбавляє покупця права розпоряджатися набутим майном - визначати долю майна, що суттєво звужує зміст прав власника. Крім того, обов'язковість реєстрації права власності на нерухоме майно встановлено Законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав є обов'язковою. Обов'язковій державній реєстрації, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону, підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Враховуючи викладене, а також доведеність позивачкою правомірності володіння придбаними земельними ділянками, тобто виникнення її права з правочинів, що були нотаріально посвідчені, зважаючи на неможливість в інший спосіб надати легітимності своїм фактичним правам власника, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення З урахуванням викладеного,

Outcome: approved