Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Підгородненської міської ради, Управління - служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, в якому просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з нею. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що 19 грудня 2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстровано Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис за № 1035. 01.06.2014р. від цього шлюбу у сторін народилась дочка - [PERSON]. Крім того, з позивачкою проживають її неповнолітні діти від попередніх шлюбів: [PERSON], [INFO].н. та [PERSON], [INFO] На підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2017р. у справі № 161/16201/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб сторін було розірвано. Як зазначає позивач, мотивацією подання нею позову про розірвання шлюбу було фактичне припинення шлюбних відносин з початку 2016-го року, окреме проживання, відсутність будь-якого спільного господарства та інтересів, вкрай агресивна поведінка відповідача із застосуванням фізичного насильства. Крім того, позивач вказує у поданому до суду позові, що вона була змушена виїхати до міста Луцька, оскільки колишній чоловік перешкоджав подачі нею позову про розірвання шлюбу та усіляко залякував її, чинив психологічний тиск. В момент, коли позивач виїжджала з міста Дніпропетровська [PERSON] дозволив їй виїхати лише зі старшими дітьми: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а з метою подальшого тиску силою не дозволив забрати на той час дворічну дочку - [PERSON], [INFO] Також позивач зазначає, що до моменту подання цього позову відповідач всіляко перешкоджає її побаченням з дитиною та відмовляється вести будь-які переговори, що остання вважає діє на шкоду інтересам малолітньої дитини, яка з-за необґрунтовано агресивної поведінки батька позбавлена материнського піклування. У позасудовому порядку сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дочки, а Служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради своєю відповіддю від 24.01.2017р. висловила фактичну підтримку позиції [PERSON], не беручи до уваги того факту, що позивач мотивувала свою відсутність і тимчасовий виїзд до м. Луцька відчуттям небезпеки за своє життя та здоров'я з боку колишнього чоловіка. Зараз дитина мешкає разом з відповідачем, який виховує дочку самостійно, ігноруючи необхідність участі у такому вихованні позивача, як матір'ю. Позивач зазначає, що не згодна із тим, щоб трирічна [PERSON] проживала із відповідачем та наполягає на визначенні місця проживання дочки разом з нею, як матір'ю. Позивач надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу просила розглянути за наявними в матеріалах справи доказами та без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідач надав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову, оскільки дитина постійно проживає з ним (згідно рішення виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради "Про визначення місця проживання [PERSON], [INFO] р.н." № 123 від 25.04.2017р.). Представник Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради Голик О.І. надала до суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] Також просила визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з батьком. Представник Служба у справах дітей Підгородненської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Оскільки сторони надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, а представник Служби у справах дітей Підгородненської міської ради про судовий розгляд справи був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з'явився, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, без фіксування процесу технічними засобами та винести по справі рішення на загальних підставах, встановлених главою 7 розділу III ЦПК України. Вивчивши позиції сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.12.2013р. [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (а.с. 20). В шлюбі народилася донька, [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2017р. шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 7 - 9). 19.01.2017р. до Управління - служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради надійшла заява від [PERSON] (заява від 01.12.2016р.) про визначення їй способів участі у вихованні доньки [PERSON] та спілкуванні з нею. Листом заступника начальника Управління - служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради [PERSON] від 24.01.2017р. позивачці було роз'яснено, що для розгляду питання на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Соборної районної у місті Дніпрі ради їй необхідно особисто з'явитися до Управління - служби у справах дітей та надати необхідні документи для прийняття відповідного рішення виконавчим комітетом (а.с. 82). Проте, [PERSON] до Управління не з'являлася, документів для прийняття рішення виконавчим комітетом про визначення їй способів участі у вихованні доньки [PERSON] та спілкуванні з нею не надала. Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради «Про визначення місця проживання [PERSON], 01.06.2014р.» № 123 від 25.04.2017р. було визначено місце проживання [PERSON] з батьком, [PERSON] (а.с. 56). Відповідно до Акту обстеження умов проживання відповідача від 18 червня 2018 року, [PERSON] проживає разом з донькою за адресою: [ADDRESS] Умови проживання - відмінні. Для проживання [PERSON] за вищезазначеною адресою створені комфортні умови (а.с. 69). Відповідно до інформації Соборного ВП ДВП НП Дніпропетровської області від 21.05.2018р., [PERSON], [INFO], не притягувався до відповідальності за невиконання батьківських обов'язків. Станом на квітень 2018 року відкритих кримінальних проваджень у відношенні [PERSON] немає (а.с. 61). Відповідно листа КЗО "Спеціалізована школа № 67 еколого-економічного профілю" ДМР від 23.05.2018р. № 111, [PERSON] має сина, [PERSON] (випуск 2004 р.) та доньку, [PERSON], [INFO] Крім цих дітей ним виховувались [PERSON] та [PERSON], для яких він був вітчимом. Батьком, [PERSON], приділялось багато уваги дітям, прищеплювалась любов до книги, вироблялись навики поводження в колективі, тактовне ставлення до старших. До школи приводив дітей і забирав зі школи [PERSON]. Батьківські збори відвідував батько. До дітей він ставився по-батьківські, постійно піклувався про їх оздоровлення та загальний розвиток. [PERSON] є заслуженим тренером України (а.с. 70). В матеріалах справи наявні письмові пояснення, надані [PERSON] ([PERSON] був тренером [PERSON].), відповідно до яких останній характеризує [PERSON] як хорошого батька, принципову та добру людину. Зі слів [PERSON], він часто бачить [PERSON] з донькою [PERSON], дівчинка завжди доглянута та весела, а також дуже прив'язана до батька. Відповідно до характеристики КЗО "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 1 комбінованого типу" ДМР від 18.06.2018р. № 80, [PERSON] відвідує дитячий садок з жовтня 2017 року. Навички самообслуговування у [PERSON] розвинені згідно віку: самостійно їсть, одягається, дотримується правил гігієни. Дівчинка завжди доглянута та охайна. Розуміє правила поведінки в дитячому садку, реагує на зауваження дорослих, радіє похвалі, на критику дівчинка не ображається. Приводить та забирає [PERSON] з дошкільного закладу переважно батько, а також відвідує батьківські збори та культурно-масові заходи в дошкільному навчальному закладі відвідує батько, [PERSON] (а.с. 65). Позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог було надано суду копію її заяви про визначення годин спілкування матері з дитиною від 18.01.2017р., адресовану Службі у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі раді. Проте, як зазначає представник виконавчого комітету до Управління - служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради вказана заява громадянки [PERSON] від 18.01.2017р. не надходила (а.с. 62 - 54). Наявна в матеріалах справи копія заяви від 18.09.2018р. не містить відповідних відміток про її вручення адресату, квитанції про оправлення заяви поштою до матеріалів справи позивачем не долучалось, інших доказів направлення заяви суду також не надавалось. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Представником Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради було надано суду Висновок виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради від 21.06.2018р. №138/05-38, відповідно до якого виконком вважає доцільним та необхідним визначити місце проживання [PERSON], 01.06.2014р. - з батьком, [PERSON] (а.с. 52 - 54). Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов'язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини. При вирішенні цього конкретного спору про місце проживання дитини, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти щодо різного за відповідальністю ставлення батька та матері до виконання своїх обов'язків, а також норми Конституції України та законодавства, що регулює ці питання. Так, статтею 21 Конституції України проголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі. У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 291 ЦК України фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я має право на сім'ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім'єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Інтереси дитини у вирішенні цього спору є першочерговими і за сукупності доказів, наданих сторонами, обставин справи суд вважає, що саме проживання з батьком відповідає інтересам дитини. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини сторони не досягли. Починаючи з народження дитини до теперішнього часу дівчинка проживає разом з батьком, який за нею доглядає, матеріально забезпечує, займається її духовним та фізичним розвитком, що позивачем не заперечується. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано суду жодних доказів на підтвердження можливості визначення місця проживання дитини саме з матір'ю, зокрема позивачем не було підтверджено її відповідальне ставлення до своїх батьківських обов'язків відносно доньки, матеріальне становище (наявність постійного місця роботи або іншого доходу), можливість забезпечення належних житлових умов та інших потреб дитини щодо її виховання, розвитку, навчання, лікування. Також позивач не довела суду, що зміна постійного місця проживання малолітній дитині не зашкодить останній з огляду на те, що довгий час позивачка проживала в іншому місті та не спілкувалась з донькою у необхідному останній обсязі тощо. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Велика Палата Верховного Суду, стосовно постанов Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, відступивши від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини (постанова Великої палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)), зазначила таке: Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення від 24 квітня 2008 року у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява № 1365/07; пункт 170 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). Як неодноразово зазначав ЄСПЛ, формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11). Принцип правової визначеності, на думку ЄСПЛ, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (пункт 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (пункт 123 рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені проти Румунії», заява № 76943/11). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (пункт 36 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «С. В. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів у тлумаченні, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба у з'ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (пункт 65 рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11; пункт 93 рішення від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії», заява № 42750/09). У справі, що розглядалась, суди керувалися тим, що, незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у тій справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього, з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини. Натомість у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При цьому суди в цій справі не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю. Подібні висновки про обов'язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як вказала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв'язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (постанова Великої палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18)). Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою, суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Зібрані докази свідчать про те, що саме відповідач постійно піклується про дитину, бере участь у її духовному та фізичному розвиткові, матеріально забезпечує, організував належні умови проживання, харчування, лікування, догляду, навчання тощо. Між батьком та дитиною склалися теплі відносини, дівчинка в присутності батька весела, легко йде на контакт, допитлива та жвава, а отже проживання дитини з відповідачем позитивно відображається на емоційному стані [PERSON]. Враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, стан її здоров'я, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дитини слід залишити за місцем проживання її батька, що відповідає її інтересам та вимогам закону. При цьому проживання дитини з батьком не позбавляє матір права виховувати дитину, утримувати її, спілкуватися з нею. Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що мати дитини не виконує свої батьківські обов'язки у повному обсязі, врахувавши висновок органу Опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з батьком, а також створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення доньки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачем при зверненні до суду і пов'язаних з розглядом даної справи.

Outcome: dismissed