Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 27.12.2007р. між відповідачем та позивачем було укладено кредитний договір № LVH9AE00000990 (далі договір). Відповідно до п. 7.1 договору, відповідач зобов`язався видати позивачу кредитні кошти на купівлю автомобіля (споживчі цілі), реєстрацію його застави, оплату страхових платежів тощо всього в розмірі - 16 909,58 доларів США. Вважає, що договір має бути визнаний недійсним, оскільки кредитні кошти, видані згідно договору не були витрачені на придбання транспортного засобу «Шкода», [NUMBER] , як це передбачалось у п. 7.1 кредитного договору, а відтак договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки просто не міг бути виконаний за тих обставин, що позивачу не потрібні були кошти на придбання автомобіля, який вже й так знаходився у власності позивача. Отже, відповідач надав позивачу грошові кошти всупереч умовам договору, не з`ясував мету отримання споживачем коштів, не оцінив фінансові ризики, зобов`язавши надати вказаний транспортний засіб у заставу, оплату споживачем страхових платежів, комісій тощо, що на думку позивача свідчить про нечесну підприємницьку практику, яка заборонена ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на дату підписання договору). Таким чином, позивач вважаає, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме - на придбання автомобіля «Шкода», [NUMBER] , з подальшою оплатою тіла кредиту та процентів за транспортний засіб, який не придбаний за кредитні кошти, з подальшою оплатою страхових внесків при страхуванні транспортного засобу, який не придбаний за кредитні кошти, з подальшою оплатою комісії за видачу кредитних коштів на придбання автомобіля, який не був придбаний за кредитні кошти. Посилаючись на зазначені вище підстави, позивач просив визнати недійсним кредитний договір №LVH9AE00000990 від 27.12.2007р., укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача 18 319,33 доларів США та визнавши недійсним договору застави рухомого майна № LVH9AE00000990 від 27.12.2007 р. В судове засідання позивач не з`явилась, до суду направити письмову промову в судових дебатах, в якій просили слухати спаву за її відсутності та відсутності її представника. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив застосувати строки позовної давності. Дослідивши наявні в матерілах справи докази, судом встановлено наступне. 27 грудня 2007 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір №LVH9AE00000990, відповідно до якого банк зобов`язався надати [PERSON] кредитні кошти на строк з 27.12.2007р. по 26.12.2012р. включно, у вигляді непоновлювальної лінії (кредит) в розмірі 16909,58 доларів США на наступні цілі: 11431,55 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,75 доларів США для сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.6-8). Відповідач свої зобов`язання виконав в повному обсязі. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем та позивачем 27.12.2007 р. укладено договір застави рухомого майна № LVH9AE00000990 (далі договір застави). Згідно, якого позивач надав в заставу автомобіль «Шкода» модель «Октавія» рік випуску- 2004 р., № кузова/шасі - [NUMBER] реєстраційний номер - [NUMBER] , що належить на праві власності позивачу (а.с.9-11). Крім того, 27 грудня 2007р. [PERSON] був підписаний сертифікат, в якому передбачені умови кредитного договору (а.с.73). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , у зв`язку з одруженням 13.10.2015р. (а.с.12). Позивачем по справі не заперечується факт укладання вище перелічених договорів, а також факт отримання коштів за умовами договору. Крім того, відповідно до виписки про погашення кредиту в період з 01.12.2007р. по 06.06.2015р., позивач [PERSON] здійснювала платежі в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору у вказаний період (а.с.14-15). Згідно розрахунку заборгованості за договором, станом на 09.08.2017р. у позивача наявна заборгованість за кредитом в розмірі 7067,69 доларів США за тілом крелиту, 1073,40 доларів США - за відсотками (а.с.27-38). Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2011 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості у сумі 16909,58 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає суму 107733,17 грн. за кредитним договором №LVH9AE00000990 від 27.12.2007р., укладеного між ВАТ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ "Приватбанк" та [PERSON] звернуто стягнення на предмет застави за договором застави рухомого майна від 27.12.2007 року, укладеного між ВАТ "Приватбанк" , правонаступником якого є ПАТ "Приватбанк" та [PERSON] , а саме майно - автомобіль марки «Шкода» модель «Октавія» рік випуску- 2004 р., № кузова/шасі - [NUMBER] реєстраційний номер - [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] (а.с.70-72). На виконання вищевказаного рішення суду позивачем було передано на реалізацію вищевказаний транспортний засіб, що підтверджується актом від 20.02.2012р. (а.с.68). 29 серпня 2012р. між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору від 27.12.2007р. (а.с.78-81). 21 березня 2013р. між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору від 27.12.2007р. (а.с.74-77). Відповідно до ст. 627 ЦК України, Договір є домовленістю двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до вимог ст. 629 ЦК України. Підпис позивача на кредитному договорі, а також та обставина, що позивачем виконувалися всі умови договору свідчить, що відповідач та позивач досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою на шостою стаття 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пленум Верховного Суду України в п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною на час укладення договору кредиту) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню [PERSON] підписавши кредитний договір та додатки до нього, погодилася з його умовами, не відкликала свою згоду на укладення договору протягом 14 календарних днів без пояснення причин, як передбачено ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору кредиту), не звертався протягом тривалого часу (3 років) з вимогою про визнання недійсними окремих положень договору та не відмовилася від їх виконання, тривалий час користувалася грошовими коштами, що свідчить про те, що була згодна з умовами кредитного договору, а також своїми правами та обов`язками щодо виконання договору. Отже, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. З огляду на викладене, підстав для визнання недійсними кредитного договору судом не встановлено, договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства, а тому у задоволенні позову суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: dismissed