Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з травня 2011 року по червень 2015 рокувін з відповідачкою перебував у шлюбі. За цей період у них народилися двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Після розлучення діти залишилися проживати з матір"ю. В зв"язку з тим, що відповідачка чинить перешкоди йому у спілкуванні з дітьми, мирно домовитися з нею він не може,тому змушений звернутися до суду, щоб встановити наступні способи його участі у спілкуванні та вихованні дітей: систематично бачитись у будні не менше 3 разів на тиждень після закінчення занять у школі або садочку до 21:00 год, під час канікул та у святкові дні з 11 год до 21год. , у вхідні дні не менше одного разу в суботу або неділю з 10 год. до 21 год, у дні його відпустки - не менше половини часу відпустки, побачення з дітьми у їх та його дні народження,можливість забирати дітей школи, садочку. А також надати дітям спільного з ним відпочинку та за їх бажанням залишатися у нього на ніч у вихідні та святкові дні, та під час його відпустки. Зобов"язати відповідачку повідомляти його не пізніше 7 діб про намір зміни місця проживання або намір виїзду, а також адресу нового місця проживання у разі його зміни. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просить суд позов задоволити. В судовому засіданні відповідач позов визнала частково подала письмове заперечення та пояснила, що така ситуація скалася з позивачем через те, що він вимагає дітей коли йому заманеться. В зв"язку з цим вона нічого не може собі спланувати. Також їх син пішов цьогоріч у перший клас і їй потрібен час, щоб підготувати дитину до школи, відвідати заняття в гуртку. У позивача інша жінка та спільна дитина і вона не бажає, щоб інша жінка мала вплив на її дітей. Вона не заперечує, щоб відповідач відвідував їх дітей у першу та третю суботу місяця та другу і четверту неділю місяця з 11 до 20 год та в середу з 16 до 19 год. Такий спосіб дасть визначеність у її з дітьми повсякденному житті. Просить суд позовні вимоги задоволити частково. Представник відповідачки [PERSON], підтримав пояснення відповідачки та дав аналогічні за змістом пояснення, просить суд врахувати їх заперечення та задовольнити визначений відповідачем час. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі з 20.05.2011 року по 04.06.2015року. Згідно з свідоцтвами про народження у шлюбі у сторін народилися двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04.06.2015 року шлюб розірвано та [PERSON] повернуто дошлюбне прізвище- "Тоцька". Діти проживають з відповідачем за адресою: Львівська область, м.Золочів, вул.Шашкевича,10/1. Позивач проживає окремо за адресою: Львівська область, м.Золочів, вул.Б.Хмельницького,9/32. У відповідності до ст.153 СК України, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно зі ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Враховуючи зміст ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, місця та часу їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоровя одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. При цьому, суд враховує положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, згідно з якими при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Виходячи із змісту ч.6 ст.7 СК України та правил ст.141 СК України, права та обов'язки щодо дитини у її батьків є рівними. Суд приймає до уваги ту обставину, що сторони по справі припинили подружні відносини з червня 2015 року та з цього часу проживають окремо, що підтверджується рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04.06.2015 року. В ході розгляду справи судом не було встановлено фактів, які б підтверджували вчинення зі сторони відповідача перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми або участі у вихованні дітей. Немає інформації, що позивач звертався до органу опіки та піклування щодо рішення його участі у вихованні дітей. Положеннями ч.1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З наведеного вбачається, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачем йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми та участі у їх вихованні. Не було встановлено вказані факти і судом під час розгляду справи. Разом з цим, згідно з вимогами ст.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджати нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками та контакт з іншими родичами. Вказана стаття закріплює право на спілкування в широкому розумінні, яке включає в себе не тільки особисті зустрічі, але й спілкування по телефону, поштою, електронною поштою та іншими засобами зв'язку. Досліджуючи надані суду пропозиції сторін щодо можливого графіку побачень батька з дітьми, враховуючи інші обставни, зокрема, вік дітей, ту обставину, що між матір"ю та батьком немає взаємопорозуміння і доброзичливих стосунків, вони не можуть спільно вирішити питання виховання дітей, всі зустрічі супроводжуються конфліктами, що негативно позначається на дітях, суд приходить до висновку, що найбільш оптимальним для забезпечення прав та інтересів як батьків, так і дітей є визначення в судовому порядку способу спілкування батька з дітьми.

Outcome: partial