Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Позивач у вересні 2013 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитно-заставним договором № ROHPAK22679605 від 27.03.2008 року у розмірі 31 571,86 дол. США, що відповідно до повідомлення НБУ складає 252 357,58 грн.; з ПАТ "Акцент-банк", [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10000,00 грн., з [PERSON] стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору №ROHPAK22679605 від 27.03.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 23 376,86 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.03.2015 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON] що випливають з договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку до судового засідання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задоволено, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначено, що в матеріалах справи на аркуші 26 наявна заява ПАТ КБ « ПриватБанк» з проханням розглядати справу без участі позивача, в якій останній підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2018 року цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 13.05.2019 року на виконання ухвали ВС за №61-4912ск18 від 21.01.2019 року, яка надійшла на адресу суду 10.05.2019 року цивільна справа була надіслана для розгляду до Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року залишено без змін. 17 березня 2020 року справа надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. При новому розгляді справи представник позивача в судове засідання не з`явився. Відповідно до заяви, яка наявна в матеріалах справи а.с.26, просив суд розглядати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення, які адресатом не отримуються. Про причини неявки не повідомила. Заяв, клопотань до суду не надійшло. Представник відповідача ПАТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Аналогічні положення закріплено в статтях 1, 11 ЦПК України. Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Повторна неявка в судове засідання відповідачів та представників відповідачів незалежно від поважності причин свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з`являються до суду та призводить до порушення розумних строків розгляду справи. Суд приходить до висновку про розгляд справи за наявними доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір № ROHPAK22679605 від 27.03.2008 року, згідно з яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 23 376,86 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 10,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.03.2015 року (п.п.17.1.1, 17.1.2, 17.1.5, 17.1.6 Договору). За змістом ст. 4.1 кредитно-заставного договору № ROHPAK22679605 від 27.03.2008 року, за користування наданим кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою, визначеною у статті 17.1.6 Договору. Відповідно до ст. 4.3 Договору, позичальник сплачує банку винагороду у розмірах й у строки, що зазначені в ст. 17.1.7 Договору. Якщо згідно із статтею 17.17 Договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (вказаному у ст. 17.1.7 Договору) і сплачується щомісяця від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення. Згідно зі ст. 4.4 Договору, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст. 17.8 Договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом. Статтею 8.1 Договору визначено, що предметом застави за цим договором є автомобіль, власником (або співвласником) якого є позичальник і детальний опис якого наведено у ст. 17.9 Договору. Відповідно до ст. 14.2 Договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 Договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. Згідно зі ст. 14.3 Договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтею 6.2.4 Договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. За змістом ст. 14.9 Договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за Договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) гривень плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання. Відповідно до ст. 14.11 Договору, сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користуванням кредитом, неустойки тривалістю у 5 (п`ять) років. Відповідно до п.17.1.3 мета кредиту: а) частина кредиту в розмірі 22 689,38 дол. США надається з метою придбання позичальником автомобіля; б) частина кредиту в розмірі 226,89 дол. США надається з метою оплати перших страхових платежів за Договором страхування на перший рік дії кредиту; в)частина кредиту в розмірі 6,81 дол. США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; г) частина кредиту в розмірі 453,79 дол. США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Відповідно до п.17.1.7 з метою виконання зобов`язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 10 764,85 дол. США для сплати чергових страхових платежів. Період сплати з «24» по «28» число кожного місяця. Предмет застави автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] . Предмет застави належить позичальнику на праві власності, що підтверджується свідоцтвом реєстрації транспортного засобу № [NUMBER] від 27.03.2008 р. ( п.17.9). Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "А-Банк" договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № ROHPAK22679605 від 27.03.2008 року, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору № ROHPAK22679605 від 27.03.2008 року заборгованість станом на 25.07.2013 р. склала 32 823,42 дол. США, в тому числі 14 739,48 дол. США - заборгованість за кредитом; 5 111,59 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 942,33 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 10437,21 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 31,28 дол. США - штраф (фіксована частина), 1561,53 дол. США - штраф (процентна складова). Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 1054 ЦК України, обов`язком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України). В судовому встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо вказаного кредитного договору та тривалий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а тому виходячи із вищевикладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконала зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14 739,48 дол. США та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 5 119,59 дол. США законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Відповідачем [PERSON] не надано суду жодного доказу щодо спростування вимог позивача. Також позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за неналежне повернення кредиту в розмірі 10 437,21 дол. США. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до ст. 14.2 Договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 Договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. Згідно зі ст.14.3 Договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтею 6.2.4 Договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. Відповідно до ст. 14.10 Договору нарахування неустойки за цим Договором здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. Сплата неустойки здійснюється у гривнях. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, штраф сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Оскільки відповідач прострочила виконання зобов`язань за договором, позовні вимоги в цій частині також законні і підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення штрафів: 31,28 дол. США (фіксована частина) та 1561,53 дол. США (процентна складова). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як встановлено в судовому засіданні, умовами договору передбачено подвійне стягнення за одне і теж порушення умов договору. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, згідно якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15. Таким чином, суд вважає за можливе стягнути з відповідача тільки розмір пені, та відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у стягненні штрафів. Вирішуючи питання про розмір заборгованості по комісії за користування кредитом, яка підлягає стягненню [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цих підстав суд доходить висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року та КЦС ВС від 19.08.2020 року у постанові по справі №641/11984/15-ц, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми комісії. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення з ПАТ «Акцент-банк», [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн., то оскільки вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об`єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов`язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об`єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. У цьому випадку позов заявлено позивачем до боржника та поручителя, вимоги до вказаних осіб є однорідними, нерозривно пов`язаними між собою, оскільки обсяг відповідальності поручителя відповідно до договору поруки збігається з обсягом відповідальності боржника. Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений в частині першій цієї статті, а саме - у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд. Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу. Заявлена у цій справі позовна вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя могла бути предметом розгляду як у порядку цивільного, так і в порядку господарського судочинства, оскільки стаття 15 ЦПК України та стаття 12 ГПК України не встановлювали відповідної заборони щодо предмета спору. Така правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 04 вересня 2019 року у справі за № 202/32532/13-ц, провадження 14-374цс19. Виходячи із вищевикладеного позовні вимоги в частині солідарного стягнення із [PERSON] та ПАТ «Акцент-банк» на користь позивача заборгованості в розмірі 10 000 грн. підлягають задоволенню. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача витрат на надання правової допомоги в розмірі 3200 грн. та судового збору в розмірі 2623,58 грн. то суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. За приписами ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у цивільній справі справа № 372/1010/16-ц. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для оплати та сплати правничої допомоги у розмір 3200,00 грн., суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судові витрати по справі пропорційно від задоволених позовних вимог в розмірі 2420 грн. 03 коп.

Outcome: partial