Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» (далі - відповідач), в якому просив визнати заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 9156,95 грн. безпідставною та тако., яка підлягає скасуванню та зобов`язати відповідача списати з особового рахунку позивача заборгованість у розмірі 9156,95 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири, зареєстрований та проживає у кв. [ADDRESS] . Цей будинок 1945 року забудови без всяких зручностей , на баланс місцеіих рад ббув прийнятий від КЕЧ Миколаївського гарнізону в 1984 році. Дворова водозабірна колонка спеціалізованому комунальному підприємству не передавалася в зв`язку з відсутністю води. Після прокладення мережі централізованого водопостачання до його квартири в 2015 році він звернувся до відповідача з заявою про прийняття його на абонентське обслуговування, під час оформлення якого його було повідомлено про наявність заборгованості перед МКП "Миколаївводоканал" в розмірі 11824,81 грн .- яку він вважає безпідставно нарахованою. Так, відповідач ніколи не надава послуг з водопостачання води до житлового будинку [ADDRESS] звязку з відсутністю меерж водопостачання.Вода до існуючої дворової водозабірної колонки подавалася з слідчого ізолятора з недостатнім тиском.Набрати невелику кількість води можливо було тільки вночі, а протягом дня вода була відсутня взагалі. Неоднолразові звернення мешканців будинків до МЕП "Миколаївводоканал" щодо відновлення водопостачання залишалися без розгляду на підстьаві відсутності мереж водопостачання, що змусило їх звертатися до органів місцевого самоврядування. Адміністрація Центрального району та виконкном ММР протягом 2003 -2012 років багаторазово проводили відповідні комісійні переврки та фіксували факт відсутності водопостачання житлового будинку . Всатнволено необхідність прокладення нового водопроводу для відновлення водопостачання. І лише в 2012 році були розпочаті роботьи за рахунок коштів міського бюджету по влаштуванню мережі холоного водопостачання жо будинків по вул.Лагерне поле. І тільки 15 листолпада 2015 року було здійснено остаточне підключення житлових будинків № 1-4 по вул.Лагенре поле до мереж МКП "Миколаївводоканал" . До теперішнього часу відповідач не запропонував йому укласти договір про надання житлово-комунальних послуг , безпідставно відмовив йому у встанволенні лічильника обліку спожитої води та нараховує йому абонентську плату за нормами, які значно перевищують обсяги фактично спожитої води. Відповідно до отримано попередження про припинення послуги від відповідача станом на 24 липня 2019 року становить 9156,95 грн. , хоча після підключення 15.11.2015 рок він своєчасно та в повному обсязі сплачує щомісячну абонплату, а зазначена заборгованість нараховано до цієї дати за послуги,я кі фактично не надавалися. Оскільки за цей період між ними відсутні були договірні правовідносини, відсутні надані послуги з водопостачання - у відповідача немає жодних пілдстав для стягнення з нього нарахованої заборгованості. Крім того заборговансіть нараховано за період , з якого вже минудо більш ніж 3 роки - строк загальної позовної давності. Наявність безпідставно нарахованої заборгованості на особовому рахунку порушує його права , зокрема він значиться як недобросовісний боржник і йому відмовляють в законному праві на встановлення лічильника спожитої води, він постіно отримує повідомленян про заборгованість , що відображається у нервовому стані його та родини. Також з цих підстав йому було припинено нарахування субсидії з 2017 року,що поставило його у скрутний фінасовий стан. У відзиві на позовну заяву від 10.03.2020 року представник відповідача зазначає, що позивачем не надано достеменних доказів відсутності водопостачання за вказаною адресою, крім періода з серпня до 19 вересня 2005 року, в інші періоди згідно наданих доказів водопостачання здійснювалося до дворової водозабірної колонки, але під низьким тиском. Нарахування позивачеві проводилося по нормі дворові колонки без каналізації (2,8\\0,00) до 01.08.2012 року , а потім відпоідно до акту обстеження благоустрою помешкання норма постачання склалда 9/8,85 (водопостачання та водовідведення з газовими колонками), затв. рішенням ММР № 385 від 16.06.1998 року. Підстав для застосування до позивача інших норм споживання у МКП "Миколаївводоканал" не було. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договру про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення , затв. Постановою КМУ № 360 від 21.07.2005 року визначено випадки , коли споживач має право на змненшення розміру плати, при цьому підставою для проведення переахунку розміру плати за надання послуг є акт-претензія. Щодо відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг, то ст. 19 ЗУ "Про питну воду та питне водопостачання", яка діяла на час оспорюваного періоду визначено, що договрі про надання послуг з питного водопотсачання укладається безпосередньо між підприємством або уповноваженою ним особою і споживачем. У оспорюваний період відповідач не був виконавцем послуг, зазначена дворова колонка не перебувала на його балансі. Крім того, той факт, що позивач користується житлово-комунальними послугами, засвідчує її приєднання до договору про їх надання, існування договірних відносин між сторонами та обов`язок відповідача їх оплачувати. Щодо твердження позивача про сплив 3-хрічного строку позовної давності вказує, що з підстав спливу строків позовної давності списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено. На підстав вищевикладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В квітні 2020 року надійшли додаткові пояснення до відзиву від відповідача . ззаначають, що нарахування за надані послуги з водопостачання за особрвим рахунком позивача проводилося з січня 2004 року за нормою дворові колонки без каналізації до 01.08.2012 року , а після відповідно до Акту обстеження благоустрою помешкання від 15.08.2012 року - норма постачання складала 9/8.85 ( водопостачання та водовідведення з газовими колонками). Крім того, позивачем не виконано умов, передбачених відповідно до Постанови КМУ від 17 лютого 2010 р. N 151 "Про затвердження Порядку проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості " , для проведення відповідних перерахунків або скасування заборгованості.Надане позивачем на підтвердження своїх вимог листування проводилося з питання неналежного тиску у мережі водопостачання , а не відсутності такого тривалий час , а частково стоуєтьяс періоду до 01.01.2004 року. Позивачем не надано суду жодлого акту-претензії з, складеного виконавцем послуг з питання відсутності водопостачання. Отже у МКП "Миколаївводоканал" були відсутні пердбачені чинним законодавством підстави для ненарахування коштів за надані послуги з водопостачання та водовідведення за вказаний період. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Черенковою Н.П. від 12.08.2019 року матеріали позовної заяви направлено за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Ленінського районного суду м.Миколаєва. Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Миколаєвавід 16.10.2019 року матеріали позовної заяви передано за підсудністю до Центрального районного суду м.Миколаєва. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Гуденко О.А. від 29.11.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що не мав жодних договірних відносин з відповідачем до 15.11.2015 року та взагалі не користувався послугами з водопостачання та водовідведення, оскільки його квартира не була підключена до централізованого водопостачання , а у дворовій водозабірній колонці майже ніколи не були води - лише вночі можливо було за час набрати відро води. Більш того, він навіть і не знав, що йому весь цей час нараховується оплата за послуги водопостачання, адже жодного разу до нього відповідач не звертався щодо оплати заборгованості. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач є власником кв. [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 09.10.1995 року, зареєстрований у кв. [ADDRESS] з 23.05.1998 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті та фактично там проживає у складі родини з трьох осіб, що не заперечувалось сторонами. Також сторонами не заперечувалось, що підключення капітально відремонтованої мережі водопостачання житлового будинку позивача до мереж МКП "Миколаївводоканал" було здійснено 15.11.2015 року. Договору про надання послуг з надання послуг з водопостачання та водовіджвеедння між [PERSON] та МКП «Миколаївводоканал» в письмовому вигляді укладено не було. Як вбачається з копії розрахункової книжки позивача по оплаті за водопостачання та водовідведення за вказаною адресою , особовий рахунок [NUMBER] , оплата йому нараховується з 15.11.2015 року - з моменту підключення води, борг станом на 20.01.2016 року був 11824,81 грн. З часу отримання розрахункової книжки [PERSON] споживач оплачує поточні послуги з водопостачання, які нараховуються йому з розрахунку норми споживання 9/8,95 куб.м. на трьох осіб, в повному обсязі та своєчасно. Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] , за адресою кв. [ADDRESS] нараховувалася плата з січня 20104 року- по нормі 2,80 куб.м на 3 осіб до липня 2012 року , з серпня 2012 року - по нормі 9 куб.м на 4 осіб - до серпня 2017 року, відповідно до тарифів , затв. рішеннями виконкому ММР за відповідні періоди. Як вбачається з суті позовнихв имог та пояснень сторін в судовому засіданні, позивачем не оспорюється правильність застосування тарифів. та правильність нарахування заборгованості - оскільки позивач заперечує взагалі підстави нарахування йому плати за послуги водопостачання та водовідведення за вказаний період. Згідно Акту від 15.08.2012 року , складеного представником МКП "Миколаївводоканал" та в присутності абонента - матері [PERSON] за адресою вказаної квартири , встановлено, що в квартирі є ванна, вода, каналізація, двоконтурний котел ,газ, електропостачання. У дворі є колонка, вода з якої іде добре.Також наявна поливна площа розміром 11х2 кроки та 12х4 кроки. При дослідженні вказаного Акту суд критично ставиться до пояснень позивача, що цей Акт не може мати доказове значення, оскільки при його складанні була неуповноважена власником особа - його мати, а аткож до його пояснень, що ванну та котел він поставии на майбутнє - а саме в очікуванні , що в найближчий час все ж таки проведуть воду до квартири, а ними не користувався в через відсутність води. В липні 2019 року [PERSON] отримав попередження про припинення послуг від відповідача, в якому запропоновано в строк до 24.08.2019 року сплатити борг у розмірі 9156,95 грн. Таким чином, судом встановлено, що квартира позивача є придатною для проживання, підключена до капітально відремонтованої системи централізованого водопостачання та водовідведення з 15.11.2015 року, до цього водопостачання до здійснювалося через дворову колонку . Як зазначає відповідач з серпня 2012 року квартира позивача була облаштована системою і водопостачання і водовідведення. Позивач належних доказів на спростування або підтвердження цього суду не надав. При цьому суд позбавлений права перебирати на себе функції відшукання доказів. А перевірка правильність застосування до позивача тарифів надання відповідних послуг та перерахунок розміру заборгованості, виходячи з меж заявлених позовних вимог, виходить за межі предмета доказування по даній справі . Так, з наданих позивачем копій звернень та відповідей Адміністрації Центрального району та виконкому ММР за період з 2002 по 2014 рік вбачається, що відсутнє якісне водопостачання житлових будинків [ADDRESS] , пов`язаних з тривалим терміном експлуатації мереж, низким тиском . Станом на 2005 рік водозабезпечення квартир здійснювалося від єдиної водорозбірної колонки у дворі будинку № 5 по вул.Лагерне поле, вода до якої перестала поступати в серпні через засміченість існуючого трубопроводу - в вересні того ж року питання тимчасового водопочтачання будинків вирішена на той час через мережу водопроводу СІЗО. Приймаючи рішення по суті спору про визнання заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг безпідставною та зобов`язання списати заборгованість, варто вказати наступне. У силу ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені постановою КМУ від 08.10.1992 року N 572, встановлено, що власники та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послу, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг (ч. 1 ст. 6 вказаного Закону). Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів. Платіжний документ може містити графи, в яких зазначаються суми до сплати за надані послуги, не проплачені повністю споживачем у попередній розрахунковий період. Платіжний документ не може містити графи, в яких зазначаються суми за оплату послуг, не передбачених договором, або суми доплат за надані послуги понад ті, що передбачені діючими тарифами. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що споживач має право на одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, наданих виконавцем та оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Проте позивачем не надано суду достеменних та беззаперечних доказів відсутності водопостачання його квартири за вказаною адресою за період 2004-2015 років - адже надані відповіді на звернення мешканців будинків по [ADDRESS] від органів місцевого самоврядування - жодним чином не містять відомостей про відсутність взагалі водопостачання за вказаною адресою. При цьому суд враховує, що в при розгляді вказаної справи, з урахуванням вимог позовної заяви, суд не повинен встановлювати чи є МКП "Миколаївводоканал" балансоутримувачем мереж водопостачанняза адресою будинку позивача чи правонаступником певного спеціалізованого підприємства чи ні, оскільки основним питанням є чи вірно обрано позивачем спосіб захисту порушеного права і чи порушено таке право взагалі. Щодо посилання позивача на пропуск відповідачем строків позовної давності варто вказати наступне. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Наслідки спливу позовної давності визначені у ст. 267 ЦК України, відповідно до положень якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У той же час, застосування наслідків спливу строків позовної давності, визначений у ч. 4 ст. 267 ЦК України, можливо лише у разі пред`явлення позову про стягнення боргу. Вказане питання не може вирішуватись в рамках даної справи. Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Відповідно до статті 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] в МКП "Миколаївводоканал» є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Згідно зі статтею 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило спосіб захисту порушеного права визначено законом. Зобов`язання відповідача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості. Вказана позиція узгоджується із позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у рішенні від 11 червня 2014 року у справі № 6-3986св14. Разом з тим, в судовому засідання позивач підтвердив той факт, що з оскарженням бездіяльності відповідача щодо належного водопостачання до його квратири він особисто до останнього або до судових органів не звертався, а відповідач в судовому порядку до позивача будь яких вимог по вказаної заборгованості не пред`являв. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав. Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції Україниюрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Суд вважає, що обставини зазначені позивачем не дають підстави вважати, що відповідач порушує будь-які її права. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК Укураїни, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed