Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду із відповідним позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач посилалась на те, що її донька перебувала у шлюбі із відповідачем. Від шлюбу вони мають дитину [PERSON]. Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від виховання, утримання і розвитку сина. Донька страждала на ВІЛ інфекцію та після тривалої хвороби в 2013 році вона померла. Онук залишився без піклування батьків, тому вона взяла на себе зобов'язання щодо дитини та відповідно рішення адміністрації є опікуном дитини. З моменту встановлення опіки відповідач із сином не проживав, участі у його утримання, вихованні, розвитку не брав. В березні 2015 року вона зверталась із позовом до суду про стягнення аліментів, було прийнято відповідне рішення, але відповідач жодного разу не провів оплати за два роки, має заборгованість. Зазначала, що відповідач приховує місце свого перебування, більшу частину часу проводить в Росії та має намір отримати громадянство, час від часу приїжджає до своїх батьків в Харків. Іноді спілкується із нею та сином по засобу Скайп. Вважала що відповідача не цікавить дитина, його тимчасовий інтерес до дитини пов'язувала із наявністю у дитини російського громадянства. На думку позивача, ухилення від сплати аліментів, приховування місця проживання, відсутність допомоги дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач проти позову заперечував, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, оскільки він має намір поїхати до дитини та перебувати з ним поряд. Зазначав, що позивачу, бабусі [PERSON], 73 роки, вона хворіє та не має можливості повноцінно займатись вихованням дитини. Просив не позбавляти його батьківських прав на дитину, протягом 4 років він їздив до Тирасполя, мав намір забрати дитину, але бабуся не погоджувалась. Кошти на утримання сина він передавав на руки, коли приїздив, коли робив перекази, квитанції не зберігав, оскільки він не знав, що позивач буде звертатись до суду та повідомляти неправду. В липні, серпні 2017 року він їздив до Тирасполя із своїм батьком, дідусем [PERSON], подали документи до органів опіки в Тирасполі, для того, щоб забрати дитину, та звільнити бабусю від обов'язків опікуна. В вересні 2017 року він був також в Тирасполі, разом із бабусею відводили дитину до школи 1 вересня, протягом двох тижнів він перебував у бабусі, прибирав в квартирі. Громадянство він не має наміру оформлювати, оскільки він є громадянином України, він та його батьки зареєстровані в м.Харкові, завдяки цьому він має можливість відвідувати свого сина. Представник відповідача подала до суду заяву, в якій заперечувала проти позову, посилалась на те, що вона є матір'ю відповідача, про хворобу колишньої невістки та онука спочатку не знали, потім допомагала в лікуванні, продали будинок. Після смерті невістки її мати попросила залишити дитину під її опікою, але тимчасово, раз на півроку син постійно відвідував дитину, привозив подарунки, гроші. [PERSON] у дні приїзду сина навіть не надавала можливості спілкуватись в квартирі, [PERSON] завжди радіє приїзду батька. Також зазначала, що і вона двічі, і дід в 2016 році, приїжджали до онука, надавали позивачці грошову допомогу. Коли в останнє відповідач був у сина, він відвідував опікунську раду з метою з'ясувати, які документи потрібні для того, щоб забрати сина до себе, при цьому позивач жодного разу не повідомляла його про подачу чи про намір подати позов. Позивач у судове засідання з'явилась, в позові просила розглядати справу за її відсутності, зважаючи на складність переїзду та при наявності хворої дитини. Відповідач в судове засідання не з'явився, в заяві від 30.08.2017 року просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача проти позову заперечувала, підтримала доводи викладені в заяві відповідача та в її заяві, додатково суду пояснила, що [PERSON] це її онук, після смерті колишньої невістки дитина тимчасово залишилась проживати із позивачкою - бабусею по лінії матері, її син не заперечував проти встановлення опіки тимчасово. Раз на півроку він їздив до сина, допомагав матеріально, спілкувався, приймав участь у вихованні. Після подачі позову він дізнався про наявність виконавчого провадження про стягнення аліментів, погасив всю заборгованість, їздив до сина на 01 вересня 2017 року, збирав його у школу, допомагав по господарству, проживав у позивача. Син має намір забрати дитину, проживати з ним у батька, дізнавався про можливість постановки на облік в центрі для отримання меддопомоги, жодних перешкод в цьому немає, а також про можливість влаштувати сина у школу. Представник 3-ї особи в судове засідання не з'явився, подав до суду лист на виконання ухвали суду та акт обстеження житлово-побутових умов проживання відповідача. Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. [PERSON] народився [INFO] в м.Харків, Україна, батьками дитини є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження встановленого зразку держави Україна (а.с.4). [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, що був зареєстрований 16.10.2009 року у м.Харків, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5), рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17.12.2012 року шлюб між ними було розірвано (а.с.6). Із змісту рішення вбачається, що за згодою сторін дитина залишається проживати із матір'ю. [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.7). За даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 12.07.2017 року відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає [ADDRESS] (а.с.20). Позивач посилалась на те, що вона є опікуном неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Про зазначені обставини свідчить рішення державної адміністрації міста Тирасполь та міста Днестровська від 04.09.2013 року №3485 (а.с.8). Дитина проживає із бабусею - позивачем у справі в [ADDRESS], тобто на території республіки Молодова. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. У відповідності зі ст.151 СК України батьки мають право на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Підстави для позбавлення батьківських прав чітко передбачені нормами ст.164 СК України. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до вимог ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. [PERSON] має діагноз ВІЛ 1 інфекція, 3 клінічна стадія, потребує постійної терапії, відвідування мед закладу згідно до графіку, що підтверджується витягом, медичним висновком (а.с.9, 11). Також, дитина спостерігається у гастроентеролога, хворіє на респіраторні захворювання, в березні 2017 року хворів на бронхіт, в жовтні на ГРЗ та коньюктивіт (а.с.68). З листа Центру по профілактиці та боротьбі зі СНІДом від 12.12.2017 року вбачається, що дитина [PERSON] отримує специфічне лікування, під контролем лікарів в м.Тирасполь, у разі переїзду до батька в м.Харків можуть виникнути проблеми з наданням відповідної допомоги дитині, як громадянину РФ (а.с.69-70). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітнього від 13.05.2014 року та від 22.11.2017 року за адресою [ADDRESS], в двокімнатній, приватизованій квартирі, власником якої є опікун [PERSON], пенсіонерка, проживає неповнолітній. В квартирі санітарно-побутові умові добрі, в наявності меблі, дитяча кровать, іграшки, створені всі умови для виховання, утримання та розвитку неповнолітнього (а.с.10, 67). Із змісту листа Міністерства соцзахисту від 13.12.2017 року 01-24/8721 вбачається, що після смерті [PERSON] батько дитини надав письмову згоду на встановлення опіки та зазначав, що він в подальшому має намір забрати сина до себе. Із заяви позивач була встановлено, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його здоров'ям. Під час розгляду цього питання відповідач присутній не був, його доводи на засіданні комісії не заслуховувались (а.с.66). Досліджуючи в процесі розгляду справи документи, видані на території м.Тирасполь, суд використовує їх, як докази, з урахуванням практики Міжнародного суду ООН. Міжнародний суд ООН у консультативному висновку від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії", наголосив, що якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися ("намібійські винятки"). Держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.Така позиція знайшла своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", визнається джерелом права в Україні.Так у справі "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) Європейський суд з прав людини констатував: "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться у цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно робити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (Європейський судом з прав людини). Вирішити інакше означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать". Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 10.06.2015 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти в розмірі 516 гривень щомісяця, починаючи з 27.03.2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 31.07.2015 року, на підставі рішення видано 26.08.2015 року виконавчий лист (а.с.12). За розрахунком заборгованості, станом на 01.02.2017 року заборгованість по аліментах складає 11435 гривень (а.с.13). 08.08.2017 року, 30.08.2017 року відповідачем шляхом поштових переказів переведено на ім'я позивача грошові кошти на загальну суму 14280 гривень (а.с.41), 27.09.2017 року переказ на суму 2080 гривен (а.с.45), 20.10.2017 року переказ на суму 1050 гривень (а.с.60), 24.11.2017 року переказ на суму 1050 гривень, 02.12.2017 року переказ на суму 3000 рублів, 23.12.2017 року переказ на суму 530 гривень, 25.12.2017 року переказ на суму 3000 рублів, 01.02.2018 року переказ на суму 1500 рублів (а.с.76-79). Із змісту розрахунку заборгованості по аліментам станом на 22.02.2018року - заборгованість відсутня (а.с.88). 08.07.2017 року та 08.08.2017 року відповідач відвідував дитину в м.Тирасполь, на підтвердження даних обставин надав залізничні квитки, квитки на автобус, копію листівки від 09.07.2017 року від сина (а.с.42, 43). Також, в період з 30.08.2017 року по 14.09.2017 року, з 25.10.2017 року по 29.10.2017 року відповідач перебував в Тирасполі, про що надав суду копії залізничних квитків та квитків на автобус (а.с.46, 58). Обставини спілкування дитини із батьком, дідусем та бабусею по лінії батька, підтверджуються фотознімками (а.с.48), також на підтвердження участі в утриманні дитини надано копію квитанції про направлення посилки (конструктор, шоколад, печиво, панчохи) 11.11.2017 року (а.с.59). Тобто, в ході розгляду справи встановлено, що батько дитини немає заборгованості по сплаті аліментів відповідно до рішення суду, окрім того, без відповідного рішення надає додаткову матеріальну допомогу дитині, перераховуючи кошти понад встановлений рішення суду розмір на адресу позивача. Також, відповідач та його батьки підтримують стосунки із дитиною, відвідують дитину за місцем її проживання. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до вимог п.73 Постанови КМУ №866 від 24.09.2008 року "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини" у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Судом було залучено до участі у справі Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Як вбачається із змісту листа від 14.05.2018 року висновок про відповідність інтересам дитини позбавлення її батьків або одного з батьків батьківських прав складає служба у справах дітей за місцем проживання дитини, як це передбачено відповідною Постановою КМУ, та оскільки дитина проживає в м.Тирасполь, провести обстеження умов проживання дитини, з'ясувати обставини справи стосовно дитини та надати суду відповідний висновок не є можливим. Одночасно з цим суду було подано акт обстеження умов проживання батька - відповідача у справі. Із змісту акту від 11.05.2018 року вбачається, що батько має нормальні умови для проживання дитини, проведений в квартирі гарний ремонт,наявне окреме місце для сну дитини, місце для занять. Суд дослідивши всі обставини у справі, приймає до уваги лист департаменту. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. З урахуванням викладених обставин, досліджених в ході розгляду справи доказів, суд вважає, що вимоги позову не підлягають задоволенню, оскільки будь-яких даних які б свідчили про умисне ухилення батька від виконання своїх обов'язків не встановлено, дитина проживає із бабусею, яка є опікуном за згодою батька, батько надає матеріальну допомогу на утримання дитини, сплачує аліменти, відвідує сина за місцем проживання, приймає участь у його розвитку, має намір забрати дитину до себе. Оскільки суд позбавлений можливості особисто вислухати думку дитини приймається до уваги надана копія листівки дитини, фотознімки дитини із батьком, дідусем та бабусею, з яких вбачається добре ставлення та прихильність дитини до батька. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Суд дійшов висновку про не обґрунтованість вимог позивача про позбавлення батьківських прав. При подачі позову позивач звільнена від сплати судового збору, а тому витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: dismissed