Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ТзОВ "Тигрес" про визнання договору поставки недійсним. Свій позов обґрунтовує тим, що 15.01.2015 року поштою надійшла грошова вимога від ТзОВ "Тигрес" про наявність у нього заборгованості за поставлений товар на суму 36852,44 грн. і 06.02.2015 року отримав ухвалу Луцького міськрайонного суду про відкриття провадження у справі за позовом ТзОВ "Тигрес" до нього про стягнення заборгованості за договорами поставки та примірники договорів поставки №ТР13-331 від 29.08.2013 року та ТО13-1 від 28.08.2013 року. Проте, він ніяких договорів не укладав і не підписував. При цьому, у вказаних договорах в графі покупець навпроти прізвища [PERSON] стоїть не його підпис. В зв'язку з чим, просить визнати договори поставки №ТР13-331 від 29.08.2013 року та ТО13-1 від 28.08.2013 року, укладені між ним та ТзОВ "Тигрес" недійсними. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справ, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.08.2013 року між ТзОВ "ТИГРЕС" та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір поставки № ТР13-331, а 28.08.2013 року - договір поставки № ТО13-1, відповідно до яких позивач зобов'язувався поставляти окремими партіями та передавати у власність відповідачу товар, а останній зобов'язувався приймати у власність товар та своєчасно оплачувати його в асортименті й у кількості відповідно до накладних, що є невід'ємною частиною договору (а.с. 5-10). Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду від 10.03.2015 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь ТзОВ "Тигрес" стягнуто кошти в розмірі 57502,44 грн. за несвоєчасне поставлення товару за договорами поставки №ТР13-331 від 29.08.2013 року та ТО13-1 від 28.08.2013 року (а.с ). Даним рішенням встановлено укладення договорів поставки у відповідності до вимог закону, оскільки вони та видаткові накладні не тільки засвідчені підписом позивача, а й додатково скріплені печаткою фізичної особи-підприємця [PERSON] Крім того, як слідує із даного рішення, за вказаними правочинами [PERSON] здійснював повернення нереалізованого товару, а також вчиняв дії по частковій оплаті товару та підписав акт взаємозвірки розрахунків. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Проте, позивач всупереч ст. 60 ЦПК України не представив суду доказів та не довів наявності порушень вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваних договорів, а тому, оцінивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають через їх безпідставність.

Outcome: dismissed