Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

В листопаді 2013 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 21509 грн. 09 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н від 13.02.2007 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору [PERSON] повинен був щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобов'язання згідно графіку погашення кредиту. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, відповідно до цього Банк нарахував заборгованість за кредитом у сумі 5735 грн. 99 коп., заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 10831 грн. 07 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 3441 грн. 60 коп., а також штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг, де 500 грн. штраф (фіксована частина), 1000 грн. 43 коп. штраф (процентна складова). Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Відповідач у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді, просив суд відмовити в задоволенні заявлених вимог. При цьому, звернув увагу суду на те, що сплинув строк позовної давності платіжної картки за кредитним договором, нову картку він не отримував, що відповідно до діючого законодавства є підставою для відмови в позові. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволені заявлених вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до договору б/н від 13.02.2007 року (а.с. 8-12) [PERSON] отримав кредит у сумі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, із зобов'язанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку діє картки. Однак, в порушення умов договору [PERSON] не сплачував суми кредиту та відсотки за його користування, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 31.10.2013 року складає 21509 грн. 09 коп., з них 5735 грн. 99 коп. - заборгованість за кредитом, 10831 грн. 07 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3441 грн. 60 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також 500 грн. - штраф фіксована частина та 1000 грн. 43 коп. процентна складова (а.с. 4-7). На теперішній час заборгованість за платіжною карткою перед позивачем не погашений. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що договір складається з заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Нормами ч.1 ст. 634 ЦК України передбачено укладення договору приєднання, тобто договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч.1 ст. 526 та ст. 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні 13.02.2007 року кредитного договору, між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], останній надав згоду, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, засвідчивши її своїм підписом. В судовому засіданні, представник позивача підтвердив суду про спрощену форму укладання договору, яка складається з Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою та заяви. Відповідно до п.3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця. Пунктом 3.1.3 Правил встановлено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії картки) не надійшла письмова заява держателя картки щодо закриття карткового рахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картковому рахунку, та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором. Зі змісту п.5.4 Правил вбачається , що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці, у полі "MONTH". Відповідно до п.9.4 Умов обслуговування вбачається, що у разі наявності, перевитрати платіжного ліміту по картці та непогашення його клієнтом на протязі шести місяців, картка закривається. Таким чином, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, тобто початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Відповідні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року(справа №6-14 цс14). Виходячи зі змісту позову вбачається, що відповідач отримав кредит з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. В судовому засіданні представник надав суду інформацію, що строк закінчення дії виданої платіжної картки складав 02 місяць, тобто лютий 2010 року. Отже, у позивача виникло право вимагати повернення кредиту згідно умов договору з 01 лютого 2010 року. Враховуючи, що строк позовної давності встановлений в три роки, то позивач мав право звернутися до суду з відповідними вимогами до 01 лютого 2013 року, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом 27 листопада 2013 року. Таким чином на момент пред'явлення позову до суду сплинув строк позовної давності . Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed