Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 30588,39 дол. США, що за курсом 24,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.07.2016 складає 759815,61 грн. за кредитним договором № К2А3АЕ00001142 від 04.06.2007. Посилається в позові на те, що 04.06.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (відповідач-1) був укладений кредитний договір № К2АЗАЕ00001142, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу-1 кредит у розмірі 33812,48 дол. США на термін до 04.06.2012, а відповідач-1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштам в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач вказує, що він свої зобов'язання за договором та угодою виконав повному обсязі, а саме: видав відповідачу-1 кредит у розмірі 33812,48 дол. США, однак, в порушення умов кредитного договору, відповідач-1 свої зобов'язання не виконав, а саме: не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Зазначено, що у зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач-1 станом на 07.07.2016 має заборгованість - 80615,01 дол. США, яка складається з наступного: 15092,92 [Долар США] - заборгованості за кредитом; 13420,15 [Долар США] - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 2075,32 [Долар США] - заборгованості по комісії за користуванням кредитом; 50026,62 [Долар США] - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань договором. Позивач посилається на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином заборгованість до стягнення становить 30588,39 дол. США, що за курсом 24,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.07.2016 складає 759815,61, що складається з: 15092,92 [Долар США] - заборгованості за кредитом; 13420,15 [Долар США] - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 2075,32 [Долар США] - заборгованості по комісії за користуванням кредитом. Позивачем пояснено, що в забезпечення виконання зобов'язання за договором К2АЗАЕ00001142 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] (відповідач-2) було укладено договір поруки. Посилається на те, що відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором К2АЗАЕО0001142, однак, дана вимога залишена відповідачами без задоволення. Позивач вказав, що приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники, предметом спору є однорідні права та обов'язки, що випливають з кредитного договору та договору поруки, з метою здійснення принципу процесуальної економії, вважає за доцільне об'єднати позовні вимоги позивача до кількох відповідачів в одній позовній заяві, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просив задовольнити позов. 01.03.2017 від [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, у якій він вказав на необгрунтованість позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо надання йому кредиту, крім того, посилався на пропуск позивачем строків позовної давності на момент звернення з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити. Надала додаткові пояснення, в заперечення позиції відповідача-1 стосовно пропуску строку позовної давності пояснила, що оскільки правовідносини за кредитним договором не припинилися, вважає, що, так як правовідносини між сторонами тривають до повного погашення клієнтом кредиту, тому позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. На спростування позиції відповідача-1 стосовно неналежних доказів щодо надання йому кредиту, посилався на те, що самим кредитним договором було передбачено надання коштів, крім того, було надано суду меморіальні ордери. В судовому засіданні представник відповідача-1 - [PERSON] просив застосувати позовну давність до заявлених банком вимог і відмовити в задоволенні позову. В судове засідання відповідач-2 не з'явилася, від неї на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій вона просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на сплив позовної давності. Крім того посилалася на норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, згідно яких якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя порука припиняється. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до п.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд відзначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсним. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що 04.06.2007 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № К2АЗАЕ00001142, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 33812,48 дол. США, терміном до 04.06.2012 (а.с. 11-12). Даним договором передбачено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Так, позивач звертаючись до суду із вказаним позовом, посилався на те, що він свої зобов'язання за договором та угодою виконав повному обсязі, а саме: видав [PERSON] кредит у розмірі 33812,48 дол. США, однак, в порушення умов кредитного договору, останній свої зобов'язання не виконав, а саме: не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Так, позивач надав суду розрахунок заборгованості відповідача-1 станом на 07.07.2016 у розмірі 80615,01 дол. США, яка складається з: 15092,92 дол. США - заборгованості за кредитом, 13420,15 дол. США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 2075,32 дол. США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом, 50026,62 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань договором. Крім того, позивач вимагає від боржника частину суми заборгованості за кредитом, посилаючись на те, що заборгованість до стягнення становить 30588,39 дол. США, що за курсом 24,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.07.2016 складає 759815,61, що складається з: 5092,92 дол. США - заборгованості за кредитом, 13420,15 дол. США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 2075,32 дол. США - заборгованості по комісії за користуванням кредитом. Як вбачається з матеріалів справи, в забезпечення виконання зобов'язання за договором К2АЗАЕ00001142 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено договір поруки від 04.07.2007 (а.с. 13). Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу [PERSON] та [PERSON] письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за договором К2АЗАЕО0001142 (а.с.8, 9). В ході розгляди справи судом встановлено, що дану вимогу відповідачами не виконано. У зв'язку з вищенаведеним, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 30588,39 дол. США, що за курсом 24,84 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.07.2016 складає 759815,61 грн. за кредитним договором № К2А3АЕ00001142 від 04.06.2007, на що слід зазначити наступне. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позивач має право вимоги до відповідача-1 [PERSON] та його вимоги є обгрунтованими. В той же час представник відповідача-1 просить застосувати строки позовної давності, вказуючи, що кінцевим строком погашення заборгованості в повному обсязі кредитним договором визначено 04.06.2012, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише у вересні 2016 року, тобто, після спливу позовної давності, при цьому, перебіг загальної позовної давності сплив 05.06.2015. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положенням ст. 257 ЦК встановлено: загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Положенням ч. 3 ст. 267 ЦК передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № К2А3АЕ00001142 від 04.06.2007 у серпні 2016 року. Як вбачається із кредитного договору № К2А3АЕ00001142 від 04.06.2007, останній був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] з умовою кінцевого строку погашення заборгованості в повному обсязі - 04.06.2012, тобто 04 червня 2012 року - остаточний строк повернення всієї суми кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом, тобто, позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами, оскільки строк позовної давності сплинув 05 червня 2015 року. Зазначене кореспондується з правовою позицією від 02.12.2015, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-249цс15, де вказано, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно вимог ст. ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, представник відповідача-1 скористався правом просити суд застосувати строки позовної давності, позивачем не було обґрунтовано поважності причин пропущення позовної давності, порушене право якого підлягає захисту, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] заборгованості, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні даних позовних вимог позивача. Однак, як вбачається з позову, позивач просив солідарно стягнути суму заборгованості за кредитним договором не лише з [PERSON], а й з [PERSON], оскільки, остання є поручителем за даними договірними відносинами, на що слід зазначити наступне. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі не встановлення такого строку порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Умови договору поруки про її дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З огляду на положення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Вищезазначене підтверджується правовою позицією від 03.02.2016, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1599цс15. Таким чином, судом приймається до уваги позиція [PERSON], а вимоги позивача про стягнення з останньої, як поручителя [PERSON], суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості.

Outcome: dismissed