Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та кредит", Івано-Франківського регіонального управління ПАТ "Банк Фінанси та кредит" про визнання недійсним договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного 10.06.2008 року. Позовні вимоги мотивував тим, що в кінці жовтня 2015 року дізнався, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.08.2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ "Банк Фінанси та кредит" до нього про стягнення заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії. Після ознайомлення із матеріалами вказаної справи, позивачу стало відомо, що 10.06.2008 року хтось від його імені уклав договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії з ТзОВ "Банк "Фінанси та Кредит". Позивач стверджує, що ні 10.06.2008 року, ні в інший день він з ТзОВ "Банк "Фінанси та Кредит" не укладав жодних договорів, його підпис навіть не схожий на той, що в договорі, вказана у договорі адреса проживання теж не відповідає адресі, де зареєстрований позивач, жодних коштів за договором позивач не отримував та не повертав. А тому, на підставі вищенаведеного договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладений 10.06.2008 року слід визнати недійсним. Для підтвердження своїх доводів [PERSON] просив призначити судову почеркознавчу експертизу. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позовній заяві, просили позов задоволити в повному обсязі. Окрім визнання недійсним договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного 10.06.2008 року просили стягнути з відповідача понесені позивачем витрати за надання правової допомоги та по оплаті судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідача в судовому засіданні просила прийняти законне та обгрунтоване рішення з дотриманням вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу дійсності договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного 10.06.2008 року між ТОВ "Банк "Фінанс та Кредит" та [PERSON] Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 10.08.2008 року між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит", в подальшому назву якого змінено на ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні ресурси в розмірі 12 000 грн. та зобов'язався повернути кредит до 10.04.2010 року. Умовами п. 4.1. договору встановлено розмір процентів за користування кредитними коштами, який становить 2,2% річних протягом 22 днів, 22% річних починаючи з 23 дня після здійснення кожної операції, 22% річних при знятті з карткового рахунку готівкових коштів. Пунктами 3 та 4 визначено порядок видачі і повернення та дострокового повернення кредитних ресурсів, нарахування та сплату процентів за користування кредитом. Згідно п. 4.3. Договору позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно (а.с. 7-9). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За змістом п. 4.3. кредитного договору, Позичальник сплачує відсотки щомісячно до 10 числа кожного місяця. Однак, як вбачається із висновку експерта № 1.1.-350/16 від 17.03.2017 року підпис у графі «ПОЗИЧАЛЬНИК» у договорі про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 10.08.2006 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. Підпис у графі "Дата та підпис отримувача" у розписці про отримання платіжної картки від 12.06.2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.81-86). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оспорюваний договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 10.08.2006 року укладено у письмовій формі, однак, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії, укладеного 10.06.2008 року, а тому, позов в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 2 300,00 грн. витрат за надання юридичних послуг та 900,48 грн. витрат по оплаті за проведення судової почеркознавчої експертизи, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Відповідно до Акту виконаних робіт (наданих послуг) від 17.05.2017 року адвокат Гандзюк Ірина Романівна надала [PERSON] юридичні послуги у формі: усна консультація - 1 год. вартістю 300,00 грн., складання позовної заяви про визнання договору недійсним - 2 год. вартістю 1 000,00 грн, представництво інтересів в Івано-Франківському міському суді - 2 год. вартістю 1 000,00 грн. Загальна вартість наданих юридичних послуг становить 2 300,00 грн., які згідно квитанції Серія 10ВАА №001771 [PERSON] сплатив (а.с.108, 109). Крім цього, позивач [PERSON] оплатив проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 900,48 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.677942131.1 від 27.12.2017 року (а.с.91А). Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати за надання юридичних послуг в розмірі 2 300,00 грн. та за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 900,48 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 202-204, 215, 526, 1054, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 79, 88 ЦПК України,

Outcome: approved