Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач, [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (код ЄДРПОУ 09807750), та визнати недійсним Договір іпотеки №86488 від 26 травня 2008 року, який посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (за реєстровим №121), що є предметом позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. На підставі протокольної ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року, за клопотанням позивача, здійснено заміну відповідача Акціонерний комерційний іноваційний банк «УкрСиббанк» на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», у взяку з перейменуванням юридичної особи. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, пояснили, що 26 травня 2008 року, між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого Кредиту №11351046000 із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Згідно умов кредитного Договору позивачеві надані кредитні кошти в сумі 55000 доларів США зі строком погашення до 26 травня 2038 року, розмір процентної ставки - 13,3% річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами укладено Договір іпотеки № 86488 від 26 травня 2008 року, за умовами договору позивачем передано в іпотеку квартиру , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що кредитний договір укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме без дотримання норм п.п. 2,4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк о під час укладання кредитного договору приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, повертаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашеної заборгованості. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, у зв'язку з недоведенням позицій позивача щодо підстав недійсності правочину, та просив застосувати до склавшихся відносини строки позовної давності. (а.с. 98-99) Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, які надавались позивачем та представником позивача в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON], представника відповідача - [PERSON], експертів Віхляєва О.К. та Полєннікова М.О. , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11351046000. Відповідно до п.1.1.-1.3. Кредитного Договору, Банк в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов'язання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 55 000,00 (п'ятдесят п'ять тисяч доларів США 00 центів), що дорівнює еквіваленту 266750,00 (двісті шістдесят шість тисяч сімсот п'ятдесят грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання Договору з оплатою за процентною ставкою 13,30 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 26 травня 2038 року, на умовах визначених цим Договором. Кредит надається Позичальнику на придбання нерухомості (п.1.4). Відповідно до умови п. 2.1. Кредитного договору, забезпеченням виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором є: застава нерухомості, а саме: квартира, що складається з двох кімнат, загальною площею 42,25, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю [PERSON]; порука [PERSON], код за ДРФО [NUMBER]. Того ж дня, 26 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки №86488 до Договору про надання споживчого кредиту №11351046000. В умовах укладеного Договору про надання споживчого кредиту, його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту а також порядок внесення змін до його змісту. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється 26 травня 2008 року. Кредит нараховується шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок Позичальника № [NUMBER] у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (п.п.1.2.1., 1.5.) Позичальник повертає суму кредиту, сплачує плату за кредит й інші грошові платежі згідно умов Договору на рахунок №3739711351046 (п.3.4.1.). Відповідачем викладено графік погашення заборгованості, в додатку №1 до вказаного Договору про надання споживчого кредиту. В пункті 7.13 Кредитного договору зазначено: підписанням даного договору позичальник свідчить, що всі умови даного договору, йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «про захист прав споживачів». У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-IV (надалі - Закон № 979-IV). Статтею 1 вказаного Закону № 979-IV визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. За правилом ст.2 Закону № 979-IV, Договір про іпотечний борг виникає з цивільно правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті Кредитодавцем іще до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформації має бути оприлюднена ним у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження. Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обов'язкової необхідності для Банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, (яке Законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості),є такою, що перш за все направлена, на необхідність дотримання рівноправ'я сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки. В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вище зазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин Позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище Іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Отже, вище наведена правова конструкція норм Законів, надає суду підстави для висновку, що: на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», і при укладенні такого виду кредитного договору, Кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст.2 Закону № 979-IV, «обов'язку та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(із числа інших обов'язкових умов, що випливають із суті та умов договору), мають бути визначені та розкриті Банком саме в змісті кредитного договору іще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі». Вище зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов'язковими для такого виду договорів. Як роз'яснено у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З аналізу матеріалів Договору про надання споживчого Кредиту № 11351046000 від 26 травня 2018 року,судом встановлено, що в їх змісті є відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: -не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для Позичальника; -не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору. -не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті Банком в кредитному договорі, і докази про це, не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд вважає доведеними той факт, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем . Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до п.1.1., 1.3.1. Кредитного Договору, Банк в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобов'язання надати Позичальнику грошові кошти в сумі 55 000,00 (п'ятдесят п'ять тисяч доларів США 00 цнт.), що дорівнює еквіваленту 266750,00 (двісті шістдесят шість тисяч сімсот п'ятдесят грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладання Договору з оплатою за процентною ставкою 13,30 процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 26 травня 2038 року, на умовах визначених цим Договором. Умовами п.1.2.2 Кредитного договору, зобов'язано позичальника повертати кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку№1 до Договору. Згідно з п.1.3.3 Кредитного договору, нарахування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. В умовах п.7.1. Кредитного договору, сторони домовились про договірне списання Банком з усіх рахунків Позичальника в національній та іноземній валюті, відкритих в АКІБ «Укрсиббанк», в разі недостатності коштів позичальника на його поточному рахунку [NUMBER]. Згідно з п. 7.1.2. Кредитного договору, договірне списання коштів здійснюється в сумі та валюті фактичної заборгованості позичальника за договором, у сумі коштів у іншій валюті, еквівалентній сумі коштів у валюті фактичної заборгованості позичальника за договором і витрат банку (комісій, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування тощо), які пов'язані з купівлею/продажем/обміном (конвертацією валюти на Міжбанківському валютному ринку України) та/або її обміном на Міжнародному валютному ринку за поточним курсом, що склався на МВРУ та/або МВР на дату здійснення Банком її купівлі/продажу/обміну, у випадку, якщо коштів на рахунках позичальника у валюті фактичної заборгованості недостатньо для погашення такої заборгованості, або вони відсутні. Отже, виходячи з аналізу наведених умов кредитного договору зокрема, про умови, в частині про договірне списання обслуговування та погашення (повернення) позичальником кредитної заборгованості, які допускають здійснення такого повернення позичальником в іншій валюті, яка не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором, суд прийшов до висновку та встановив, що погашення такої заборгованості перед банком, позичальник здійснює виходячи зі своїх доходів, які він отримує в національній валюті України гривні. Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила). У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Як роз'яснено у п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. В межах розгляду даної справи, за клопотанням позивача, судом призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Експертно-дослідницької служби України. Під проведення експертизи, за клопопотанням судового експерта Експертно-дослідної служби України Тарасової О.Б. від 18.04.2017 року (вих. №193), було затребувано від позивача та відповідача додаткові документи по Договору про надання споживчого Кредиту № 11351046000 від 26.05.2008 року, які необхідні для проведення експертизи, копію цього клопотання було направлено судом сторонам цивільного процесу. Зі змісту листа представника позивача [PERSON] від 25.04.2017 року вбачається, що сторона позивача надала необхідні документи для проведення економічного дослідження договору кредиту. Експертиза проводилась за наявними матеріалами справи, які надані експерту позивачем. Частиною ст.146 ЦПК України встановлено: У разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Отже враховуючи, що проведення судово-економічної експертизи має суттєве значення по справі, для встановлення викладених позивачем в позовній заяві обставин, щодо факту введення банком позичальника в оману, при укладенні оспорюваного Договору про надання споживчого Кредиту № 11351046000 від 26.05.2008 року, а також те, що відповідач ухилився від подання експерту необхідних документів, за таких обставин, суд бере як доказ у справі висновок експерта та визнати встановлені експертним дослідженням факти, для з'ясування яких, було призначено судом судово-економічну експертизу. Так, згідно висновку судового експерта від 31.07.2017 року за №140/07/2017, судовим експертом встановлено, що в межах наявних матеріалів, з урахуванням сплати інших фінансових зобов'язань позичальником, на користь третіх осіб (п. 3.1. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р.), встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): реальна процентна ставка на момент укладання договору про надання споживчого кредиту№11351046000 від 26.05.2008 р. складає 19,06% (докладно див. кол. 7 Додатку 1 експертизи); абсолютне значення подорожчання кредиту за договором про надання споживчого кредиту № 11351046000 від 26.05.2008 р. ,складає 136177,69 дол. США. (докладно див. кол. 8 Додатку 1 експертизи). За даними додатку №2 «Графік платежів ,визначення сукупної вартості кредиту» від 26.05.2008 р. до договору про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008 р. реальна процентна ставка - 16,29% ,абсолютне значення подорожчання кредиту - 123539,92 дол. США. В межах наявних матеріалів, з урахуванням сплати інших фінансових зобов'язань позичальником, на користь третіх осіб (п.3.1. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 р.) встановлено (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008 р. складає 19,06% та є вищою від 16,29% визначеною у додатку №2 до договору (докладно див. кол. 7 Додатку 1 експертизи); абсолютне значення подорожчання кредиту за договором про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008 р., складає 136177,69 дол. США та є вищим від абсолютного значення подорожчання кредиту 123539,92 дол. США, наведеного у додатку№2 до договору (докладно див. кол. 8 Додатку 1 експертизи). В межах наявних матеріалів, щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), виходячи з базових умов передбачених на момент укладення договору про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008 р. складають від 74,50 дол. США до 1744,26 дол. США. (докладно див. кол. 2 Додатку 1 експертизи) В межах наявних матеріалів, оформлення Банком наданої інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), не узгоджується з «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (затверджено Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р.) та ЗУ «Про захист прав споживачів». Під час проведення експертизи, при умові врахування наявних в матеріалах документів на 111 арк. Встановлено, що сума сплати позичальником на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008 р. складає 47234,00 дол. США та 92616,70 грн. (по курсу НБУ на дату здійснення платежу становить 8347,88 дол. США). (докладно див. дослідну частину та Додаток 2 експертизи) (Том 2 а.с. 1-17) В судовому засіданні встановлено і учасниками процесу не заперечується, що висновок експерта надійшов на адресу суду в прошитому і пронумерованому вигляді на 29 - ти аркушах, при цьому до експертизи додано два додатки - Додаток № 1 та Додаток № 2. Додаток №1 містить дослідження щодо реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту згідно з договором про надання споживчого кредиту, а Додаток № 2 містить дослідження щодо сплати коштів на виконання умов договору про надання споживчого кредиту. Суд приходить до переконання, що висновок експерта містить відповіді на всі поставлені судом питання і містить обґрунтування у відповідних додатках. Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. В свою чергу, після проведення експертного дослідження, відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта, а відтак, у суду немає підстав для сумніву в об'єктивності, всебічності та обґрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин. Отже, суд вважає, що даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті . Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд прийшов до висновку, що документальне оформлення ПАТ «Укрсиббанк» кредиту за Договором про надання споживчого кредиту №11351046000 від 26.05.2008р., не відповідає всім вимогам Закону та нормативно-правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин. Також суд вважає, що встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та Додаток №1 до нього, тому з урахуванням висновку експертизи, суд вважає доведеним ті обставини, що під час укладання кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Отже, виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому, волевиявлення позивача на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили її волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. У відповідності до ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як розяснено у п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено: Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, об'єктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача. Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов правомірного висновку, що спірний кредитний договір було укладено Банком з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг. 26.05.2008 року між ПАТ УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 86488, відповідно до якого забезпечувалось належне виконання вимог, що випливають з Договору про надання споживчого кредиту № 11351046000 від 26.05.2008 р., укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов. Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. За таких обставин, договір іпотеки № 86488 від 26.05.2008 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Відносно поданої представником відповідача заяви про застосування судом строків позовної давності, суд враховує наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 Цивільного кодексу України). За змістом норми ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як роз'яснено у п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зазначене свідчить, що змістом цієї норми, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, момент обізнаності позичальника, про порушення його прав або можливість такої обізнаності, слід розглядати через призму його фактичної обізнаності оскільки, норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав. Саме такий правовий висновок висловив Верховний Суд України, в Постанові від 29 жовтня 2014 року, при перегляді цивільної справи № 6-152цс14, з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло за собою ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Судом встановлено, що позичальник [PERSON], укладаючи кредитний договір, піддався завірянням працівників банку, щодо цілковитій та фактичній відповідності викладених банком в змісті кредитного договору даних, відомостей і цифрових показників. І тільки, після отримання Висновку експерта за результатами проведення експертно-економічного висновку №7/10/2016 року від 07.10.2016 року [PERSON] фактично дізнався про введення його в оману банком, при укладенні ним Договору про надання споживчого Кредиту № 11351046000 від 26.05.2008 року. Зважаючи на встановлення судом обставини та наведені позивачем обставини щодо дотриманням строків звернення до суду з вимогами про визнанння недійсними правочинів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви представника відповідача про застосування до склавшихся відносин строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності. Таким чином, зважаючи на вище викладене та враховуючи висновок експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні кредитного договору позивача було введене в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості), а тому позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки є обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1102 грн. 40 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Outcome: approved