Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсною медичної довідки. На обґрунтування позову посилається на те, що 18 січня 2014 року відповідач [PERSON] звернулася до Солонянського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про завдання їй її чоловіком [PERSON] тілесних ушкоджень - забій голови, на підставі чого ця заява була занесена до ЄРДР 19 січня 2014 року та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення №12014040570000038 за ч.1 ст.125 КК України. 19 січня 2014 року в 00 годин 30 хвилин відповідач [PERSON] звернулася до приймального відділення КЗ "Солонянська центральна районна лікарня" Дніпропетровської обласної ради, де заступник головного лікаря, [PERSON], видав їй довідку з діагнозом "ЗЧМТ ДЗ (діагноз) Забій м'яких тканин лівої половини тім'яної області, струс головного мозку", на підставі якої було проведено судово-медичну експертизу, якою підтверджено завдання [PERSON] легких тілесних ушкоджень. Позивач зазначає, що не погоджується з висновками, викладеними в медичній довідці від 19 січня 2014 року, оскільки не завдавав відповідачці будь-яких тілесних ушкоджень, а законність виданої медичної довідки викликає сумніви, оскільки видана внаслідок зловживання лікарем [PERSON] своїх посадових повноважень, не підтверджується амбулаторною картою постраждалої, історією її хвороби в лікувальній установі з діагнозом ЗЧМТ - струс мозку та іншими медичними документами. Лікар [PERSON] не виконав вимоги наказу Міністерства охорони здоров'я України № 6 від 17 січня 1995 року, не дотримався діючих методичних рекомендацій та правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, оскільки при видачі оспорюваної довідки не зазначив про наявність у [PERSON] тілесних ушкоджень у вигляді саднин, синців, які б мали бути на протязі не більше ніж 6 днів, а оскільки він не зазначив про них, то таких ушкоджень у відповідачки і не було. Вважає, що видана медична довідка є односторонньою угодою, яка не відповідає вимогам ч. 1-3,5,6 ст.203 ЦК України та в порядку ч. 3 ст.215 ЦК України просить визнати її недійсною з моменту видачі. Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Пояснили, що довідку, видану лікарем [PERSON] уважають незаконною як угоду, та такою, що вплинула на права і обов'язки позивача, оскільки щодо нього за фактом звернення [PERSON] до лікарні було розпочате кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Кримінальне провадження було закрите, оскільки [PERSON] відмовилася від обвинувачення. Вони уважають, що дана довідка у майбутньому може бути використана відповідачкою [PERSON] для притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за більш тяжкий злочин: заподіяння тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тому вона є правовстановлюючим документом. У кримінальному провадженні проводилася судово-медична експертиза. Експерт при огляді потерпілої не виявив тілесних ушкоджень, зафіксованих у довідці [PERSON] Діагноз останній було встановлено лікарем [PERSON] з її слів. Відомості, зазначені у довідці, не відповідають відомостям, зазначеним у журналі реєстрації хворих приймального відділення КЗ "Солонянська ЦРЛ"ДОР. Лікар [PERSON] здійснив службове підроблення, оскільки вніс у довідку завідомо неправдиві дані, міг діяти в інтересах [PERSON] Звернення відповідачки за видачею довідки повинно бути внесено до журналу звернень, чого він не зробив, тому порушив ЗУ "Про звернення громадян". Встановлення діагнозу "струс головного мозку" - це компетенція невропатолога, а не терапевта [PERSON] Він діяв усупереч вимог посадової інструкції та не виконав вимоги наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 р., яким затверджено Правила визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Маються і розбіжності у даті звернення відповідачки до лікарні, так як [PERSON] звернулася до лікарні 19 січня 2014 року, а довідка лікарем [PERSON] видана їй 20 січня 2014 року. Представник відповідача - Комунального закладу "Солонянська центральна районна лікарня" Дніпропетровської обласної ради - заступник головного лікаря [PERSON], допитаний у судовому засіданні у якості свідка, заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що він з 18-ї години 18 січня 2014 року заступив на добове чергування по лікарні. Увечері до приймального відділення звернулася [PERSON] зі скаргами на головний біль, головокружіння, тошноту, блювоту, тощо. Він, відповідно до своїх обов'язків, оглянув хвору, зібрав анамнез: опитав її про симптоми, на що вона скаржиться, що передувало її скаргам на стан здоров'я. [PERSON] повідомила, що її вдома вдарив чоловік. [PERSON] було виміряно тиск та температуру, надано таблетки, запропоновано госпіталізацію до лікарні. [PERSON] сказала, що вона не готова одразу ж лягти до лікарні, поїде додому, щоб зібратися та прийняти рішення щодо госпіталізації. Чергова медсестра приймального відділення зареєструвала звернення хворої до приймального відділення. Стан [PERSON] не був тяжким та таким, що становив загрозу здоров'ю. Потреби в негайній консультації невропатолога чи будь-якого іншого лікаря не було. Він встановив попередній діагноз, що входить до його компетенції як лікаря-терапевта за спеціальністю, та як чергового лікаря. В подальшому він лікуванням зазначеної особи не займався. У перший робочий день: в понеділок, 20 січня, [PERSON] звернулася до нього за довідкою, що вона зверталася до лікарні під час його чергування. Він довідку видав, оскільки факт звернення мав місце. Адміністрацією лікарні, обласним відділом охорони здоров'я, за скаргами позивача [PERSON], комісійно проводилися перевірки. Порушень нормативних актів, посадових обов'язків при видачі довідки не встановлено. Вимоги позивача він, як представник відповідача, уважає безпідставними, просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.86), у судове засідання не з'явилася, заявою просила розглянути справу за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити (а.с.91). Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, свідка, дослідивши письмові докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Судом встановлено, що 20 січня 2014 року лікарем КЗ "Солонянська центральна районна лікарня" Дніпропетровської обласної ради [PERSON] була видана довідка [PERSON] про те, що вона звернулася до лікарні 19 січня 2014 року в 00 годин 30 хвилин з приводу ЗЧМТ, в якій був зазначений діагноз: забій м'яких тканин лівої половини тім'яної області, струс головного мозку (а.с.9). Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсною зазначеної медичної довідки на підставі її невідповідності вимогам ч. 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Зазначена стаття містить досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а оспорювана медична довідка лише констатує стан здоров'я особи під час звернення за медичною допомогою. Тому, за правилами недійсності правочинів, не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами, а ст.215 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу недійсності правочину, також стосується лише правочинів, тому не може бути застосована судом. Не доведено позивачем і не встановлено у судовому засіданні, що оспорювана довідка є правовстановлюючим документом, який може за наявності підстав визнаватися недійсним. Як убачається із ухвали Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10.09.2014 року, відповідач [PERSON] відмовилася від обвинувачення позивача за ч.1 ст.125 КК України. Доводи позивача про те, що позивачка може у майбутньому звернутися до правоохоронних органів для притягнення його до кримінальної відповідальності на підставі оспорюваної довідки, є надуманими і не можуть слугувати підставою для задоволення позову. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed