Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте ним з відповідачкою за час шлюбу та поділити його в натурі по 1/2 частині кожному; автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER] - залишити у власності [PERSON], стягнувши на його користь грошову компенсацію за належну йому частку. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з [PERSON] він перебував в шлюбі з 27 червня 1992 року. У 1999 році спільно з дружиною вони почали займатись підприємницькою діяльністю. З цією метою ними було придбане нежитлове приміщення - цех по ремонту меблів, що розташований по [ADDRESS]. 10 жовтня 2005 року вони викупили земельну ділянку площею 0,0771га. за цією ж адресою. Зазначене нерухоме майно було оформлене на дружину за їх спільним рішенням та з його згоди. Протягом 2005-2006 років за спільні кошти подружжя, які отримані від здійснення спільної підприємницької діяльності, вони провели реконструкцію спірного нежитлового приміщення і вже на закінчене будівництвом приміщення магазину "[INFO]" на ім'я дружини [PERSON] було видано правовстановлюючий документ - свідоцтво про право власності від 29.05.2006 року. У вказаному магазині знаходяться товари для дітей на загальну суму 2137820грн. Для здійснення торгівельної діяльності ними було придбане також торгівельне обладнання в кількості 96 штук на загальну суму 96000грн. Також в період шлюбу, а саме 22.04.2011 року, за спільні кошти ними було придбано за 315250грн. автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER], власником якого значиться [PERSON] В свою чергу, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що за договором дарування від 21.02.2004 року нею набуто у власність нежитлове приміщення по ремонту меблів, що знаходиться в [ADDRESS]. В подальшому це приміщення вона, як фізична-особа підприємець, реконструювала під магазин "[INFO]" та отримала свідоцтво про право власності від 29 травня 2006 року. Земельна ділянка під вказаним магазином належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2005 року та державного акта про право власності. А тому вважала, що зазначене нерухоме майно не є об'єктом права спільної сумісної власності, а належить їй особисто і поділу не підлягає. У зв"язку з цим просила визнати вказане майно її особистою власністю. Також зазначала, що їй належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 21.03.2002 року. Це майно також просила визнати її особистою власністю. Крім того, посилалася на те, що за спільні кошти ними з відповідачем було придбано автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER] та автомобіль "Мерседес Бенц Спрінтер" д/н. [NUMBER] і розпочато будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Біля будинку придбано земельну ділянку площею 610 кв.м. За таких обставин просила визнати все зазначене майно спільною сумісною власністю та поділити його наступним чином: автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER] залишити у власності [PERSON]; автомобіль "Мерседес Бенц Спрінтер" д/н. [NUMBER] вартістю 126009,85грн. і об'єкт незавершеного будівництва по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 610кв.м. вартістю 1080000грн.- залишити у власності [PERSON], з якого стягнути на її користь грошову компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності на неподільні об'єкти. Крім цього вважала, що поділу підлягають кошти на придбання автомобіля "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER] в розмірі 25% вартості автомобіля, сплачених в момент його придбання, що на даний момент згідно з висновком автотоварознавчої експертизи становить 54281,16грн., та повернутий банку кредит за період з червня 2011 року по квітень 2012 року, що складає 31759,04грн., а разом 86040грн.20коп. Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 січня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4", легковий універсал -В, 2011 року випуску, чорного кольору, д/н. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. В задоволенні позову в частині поділу автомобіля "Мітсубісі Аутлендер 2,4" відмовлено за безпідставністю. В задоволенні позову [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю та поділу приміщення магазину "[INFO]", що розташований в м.Коростишеві по вул.Рози Люксембург,5 і земельної ділянки площею 0,0771га. за цією ж адресою, торгівельного обладнання, товару, що знаходиться в приміщенні магазину по вул.Рози Люксембург,5 в м.Коростишів - відмовлено за безпідставністю. Цим же рішенням позов [PERSON] задоволено частково. Визнано автомобіль "Мерседес - Бенц Спрінтер" д/н. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. В задоволенні позову в частині поділу автомобіля "Мітсубісі Аутлендер 2,4"- відмовлено за безпідставністю. Визнано особистим майном [PERSON] приміщення магазину "[INFO]", що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0771га. за цією ж адресою. В задоволенні позову [PERSON] в частині поділу та визнання спільною сумісною власністю житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки площею 610 кв.м., спільно сплачених коштів на придбання автомобіля "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER] та повернутий банку кредит - відмовлено за безпідставністю. В задоволенні позову [PERSON] в частині визнання її особистою власністю 1/2 частини квартири [ADDRESS] за безпідставністю. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить скасувати його та ухвалити нове в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю приміщення магазину "[INFO]" та земельної ділянки біля нього. Вважає, що суд безпідставно відмовив йому в позові в цій частині. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Коростишівського районного суду в частині вимог про визнання автомобілів "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER] і "Мерседес-Бенц Спрінтер" д/н. [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя та про поділ в натурі цих транспортних засобів. Вважає, що є всі підстави для ухвалення в цій частині вимог нового рішення - про поділ в натурі спірних автомобілів. Зокрема, просить виділити у власність [PERSON] автомобіль "Мерседес-Бенц Спрінтер" д/н. [NUMBER], а їй - автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4" д/н. [NUMBER], з урахуванням частки особистих коштів, внесених нею по кредитному договору за вказаний автомобіль. При цьому апелянт просить стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі 7638 грн. 14 коп. у зв"язку з нерівністю часток у спільному майні. Рішення суду в частині вимог, що стосуються визнання особистою власністю 1/2 частини квартири [ADDRESS], визнання спільною власністю незакінченого будівництвом житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки біля нього, дитячих товарів і торгівельного обладнання не оскаржується. А тому його законність в цій частині апеляційним судом не перевіряється. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційних скаргах, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в шлюбі з 27 червня 1992 року по 1 березня 2013 року (т.1 а.с.13, т.2 а.с.224). Від спільного проживання мають двоє дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] [PERSON] з 19 серпня 1999 року зареєстрована як фізична особа-підприємець (т.1 а.с.73). На підставі договору дарування від 21 лютого 2004 року [PERSON] набула право власності на нежиле приміщення по ремонту меблів по [ADDRESS] (т.2 а.с.33,34). Рішенням Коростишівської міської ради від 20.05.2004 року №208 ПП [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проектно-кошторисної документації на реконструкцію приміщення по ремонту меблів під магазин (т.1 а.с.105). За умовами договору від 3 листопада 2004 року, укладеного між ПП [PERSON].(замовник) та ВАТ ПМК-9 м.Коростишів (підрядник) останній взяв на себе зобов"язання провести реконструкцію меблевого цеху під магазин „[INFO]" по вул.Р.Люксембург у м.Коростишеві (т.1 а.с.92). Розпорядженням Коростишівської РДА №62 від 15.02.2005 року затверджено акт державної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкта- реконструйованого меблевого цеху під магазин „[INFO]" по [ADDRESS] загальною площею 225 кв.м., торговою площею 125 кв.м.(т.2 а.с.45,46). Рішенням Коростишівської міської ради №3 від 25.05.2006 року оформлено право власності на об"єкт нерухомого майна - вказаний вище магазин, за ПП [PERSON] (т.2 а.с.50). Саме на підставі цього рішення [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на магазин (т.2 а.с.52,53). Згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку ПП [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0771 га. для комерційного використання по [ADDRESS] (т.2 а.с.145). Вказаний Державний Акт виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки для здійснення підприємницької діяльності від 10.10.2005 року, за яким приватний підприємець [PERSON] придбала земельну ділянку для розміщення магазину „[INFO]" (т.1 а.с.101-103). Вирішуючи спір в цій частині вимог, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що підстав для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя немає, зважаючи на наступне. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст.60 СК України вважається правильно застосованою. Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63,65 СК України. Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України "Про підприємництво". У ч.1ст.1Закону України "Про підприємництво" розкривається поняття "підприємництва" як безпосередньої, самостійної, систематичної, на власний ризик діяльності по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб'єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Проголошена в ч.1 ст.3 цього Закону свобода підприємницької діяльності, згідно з якою підприємці мають право без обмежень приймати рішення і здійснювати самостійно будь-яку діяльність, що не суперечить чинному законодавству, розкривається через принципи підприємницької діяльності, зазначені в ст.5 Закону. Зокрема, принципами підприємництва є вільний вибір діяльності, залучення на добровільних засадах до здійснення підприємницької діяльності майна та коштів юридичних осіб і громадян, вільне розпорядження прибутком, що залишається після внесення платежів, установлених законодавством, тощо. Стаття 3ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін, у тому числі у підприємницькій, господарській діяльності, на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору тощо. Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності. Відповідно до ст.55 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, та фізичні особи - громадяни, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані як підприємці. За змістом ст.51 ГК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. В даному випадку, [PERSON] набула право на спірне нерухоме майно виробничого призначення за безвідплатним договором. В подальшому як приватний підприємець на підставі відповідного договору з іншим суб"єктом господарювання реконструювала його та набула право власності на нього саме як приватний підприємець. [PERSON] не надав суду будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що спірне майно набувалося за спільні кошти подружжя або створене внаслідок їх спільної праці як подружжя. В зв"язку з цим суд першої інстанції правильно вважав, що майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60,61 СК України. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 02.10.2013 року №6-79цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК є обов"язковою для всіх судів України. Рішення суду першої інстанції в цій частині вимог є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає. Посилання апелянта на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, визнаючи спільним майном подружжя два автомобілі та ухвалюючи рішення із посиланням на ч.ч.4,5 ст.71СК про відмову в їх поділі, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне. Згідно з договором №1104-21001 від 22 квітня 2011 року [PERSON] придбала у ТОВ „Тріада Авто" автомобіль "Мітсубісі Аутлендер 2,4" за 315250 грн. та зареєструвала на своє ім"я (т.1 а.с.12, т.2 а.с.63-65). У жовтні 2011 року на підставі довідки-рахунку та інших документів було придбано автомобіль "Мерседес-Бенц Спрінтер" д/н.[NUMBER], 2007 року випуску, червоного кольору та зареєстровано за [PERSON] 13.01.2012 року згідно зі свідоцтвом серії [NUMBER] (т.1 а.с.114, т.2 а.с.88-92). Сторони визнали, що спірні автомобілі є спільним майном подружжя. А тому відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК ці обставини доказуванню не підлягають. Відповідно до ч.2 ст.71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положення ч.4 ст.71 СК на правовідносини в цій частині вимог не поширюються, оскільки регулюють порядок поділу нерухомого майна (будинку, квартири, земельної ділянки). За наведених обставин рішення суду в частині відмови у поділі автомобілів підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення вимог. Так, для придбання автомобіля "Мітсубісі Аутлендер 2,4" [PERSON] згідно з кредитним договором від 05.05.2011 року в ПАТ КБ „Правекс-Банк" був взятий кредит на суму 236400 грн. на строк до 05.05.2014 року зі сплатою 17% річних за користування кредитом (т.2 а.с.200-203). Зобов"язання за цим кредитним договором виконані в повному обсязі (т.3 а.с.75). З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами було розірвано 1 березня 2013 року. Станом на березень 2013 року заборгованість за кредитним договором становила 75491 грн.17 коп.(т.3 а.с.17-18). Ринкова вартість вказаного транспортного засобу згідно з висновком експертизи становить 217124 грн.64 коп. (т.2 а.с.168-174). Оскільки після розірвання шлюбу [PERSON] вносила свої особисті кошти на погашення кредитної заборгованості, то на цю суму має бути збільшена її частка у спільному майні. Таким чином, отримавши зазначений автомобіль у користування, вона повинна сплатити колишньому чоловікові грошову компенсацію за його частку в сумі 70816,73 грн. ((217124,64-75491,17):2 =70816,73 грн.) Доводи позивачки про збільшення її частки на величину сплаченого кредиту в період припинення спільного проживання з колишнім чоловіком до розірвання шлюбу не заслуговують на увагу, оскільки в силу ст.ст.119,120 СК інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Не узаконений спосіб окремого проживання не може бути засобом вирішення спірних майнових питань подружжя (п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Вартість автомобіля "Мерседес-Бенц Спрінтер" визначена експертом в 126009 грн.85 коп. (т.2 а.с.168-174). Отже, доля кожного із колишнього подружжя у спільному майні в грошовому виразі становить 63004,92 грн. (126009,85:2). Шляхом взаємозарахування зобов"язань щодо сплати частки кожним із колишнього подружжя у спільному майні [PERSON] має сплатити [PERSON] грошову компенсацію у зв"язку з нерівністю часток в сумі 7811,81 грн. (70816,73 -63004,92).

Outcome: approved