Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

АТ «Райффайзен\~Банк Аваль» звернувся до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року у розмірі 28 604 доларів США 08 центів. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 014/0075/7462702, відповідно до якого, вона отримала споживчий кредит в сумі 30 354 доларів США. Строк дії договору встановлено до 10.08.2026 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 12 % на рік за користування ним. З часу отримання кредиту [PERSON], належним чином не виконувала зобов'язання, в наслідок чого, за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 28 604 доларів США 08 центів. У зв'язку з вказаним, позивач звернувся до суду з цим позовом. З зустрічним позовом по справі звернулася до суду [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року недійсним. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 10 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №014/0075/74/62702, згідно умов якого Банк мав надати Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 354,00 доларів США на споживчі цілі, строком на 240 місяців, з 10 серпня 2006 року по 10 серпня 2026 року, зі сплатою 12,0 % річних. Позивач вважає, що вказаний кредитний договір є недійсним, оскільки при укладенні спірного правочину банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та не попередив позичальника про валютні ризики, що позбавило останнього можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування. Позивач уклав кредитний договір на споживчі цілі, про що зазначено в п. 2.1 кредитного договору, а тому [PERSON] є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» і, як наслідок, на правовідносини між позивачем та банком поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач вважає, що банк порушив ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, оскільки відповідачем не було надано позивачу як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чим було порушено вимоги чинного законодавства. [PERSON] вказує про те, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності внаслідок істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, погіршують становище споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом складає 12,0 % річних. Однак, показник реальної відсоткової ставки за Кредитним договором значно більший. У випадку, якби позивач розумів реальну відсоткову ставку за користування коштами та орієнтовну сукупну вартість всього кредиту, він би відмовився від укладення кредитного договору. Таким чином, банк використав нечесну підприємницьку діяльність та ввів позичальника в оману, внаслідок чого останній не міг здійснити свій свідомий вибір при укладенні кредитного договору. Також, [PERSON] вказує про те, що умисел в діях Банку має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення кредитодавцем визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього схемою. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] вважає, що Кредитний договір №014/0075/74/62702 від 10.08.2006 року підлягає визнанню недійсним. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 10.10.2018 року, прийнятийзустрічний позов [PERSON] до АТ «Райффайзен\~Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійснимв одне провадження з первісним позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.86). В судовому засіданні представник позивача підтримала первісні позовні вимоги, просила суд задовольнити первісний позов у повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засідання підтримала зустрічні позовні вимоги, просили суд задовольнити зустрічний позов у повному обсязі та відмовити в задоволенні первісного позову Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає, про те, що первісний позов є обґрунтованим, є доказаним, тому підлягає задоволенню, а зустрічний позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, про те, що 02.08.2006 року [PERSON] звернулася до ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з письмовою заявою про видачу кредиту у розмірі 30 354 доларів США, строком на 240 місяців та сплатою відсотків в розмірі 12 % на рік за користування ним (а.с.17 т.1); 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 014/0075/7462702, відповідно до якого, вона отримала споживчий кредит в сумі 30 354 доларів США. Строк дії договору встановлено до 10.08.2026 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 12 % на рік за користування ним (а.с.9-16 т.1); Відповідно до квитанції від 10.08.2016 року, [PERSON] отримала від ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитні кошти в сумі 30 354 доларів США (а.с.23 т.2); 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року (а.с.18 т.1); 13.08.2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено додаткову угоду №014/0075/7462702/81-1-0-00/8079 до кредитного договору № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року (а.с.20-22 т.1); 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено договір застави цінних паперів - Сертифікат облігацій, виданий ТОВ «Альянс-Жилстрой», Випуск №1 (а.с.23-26 т.1); 13.08.2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], було укладено іпотечний договір. Предметом договору є квартира №126 будику №44 по вулиці Ак.Сахарова в м.Одесі (а.с.27-34 т.1); 31.05.2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив [PERSON] повідомлення про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року (а.с.36 т.1); З часу отримання кредиту відповідач [PERSON], належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року, в наслідок чого, станом на 01.03.2017 року виникла заборгованість у розмірі 28 604 доларів США 08 цента, що по курсу НБУ України становить 776 993 гривень 05 копійок, в тому числі: заборгованість за кредитом 24 345 доларів США 33 центів; заборгованість за відсотками - 4 258 доларів США 75 центів (а.с. 40-46 т.1); Відповідно до економічного дослідження за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року, яке складено [PERSON] від 01.10.2018 року, залишок заборгованості за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року складає 2 739 доларів США (а.с.31-80); Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При таких обставинах, позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч. 2). Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає заборону нечесної підприємницької практики. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. В судовому засіданні встановлено про те, що [PERSON] була вільною у своєму виборі та мала право або укладати або не укладати оспорюваний кредитний договір на запропонованих її умовах. При укладенні кредитного договору сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, зокрема, порядку надання кредитних коштів; розміру процентної ставки за користування кредитними коштами (12% річних); погоджено графік повернення кредиту та сплати відсотків, який є додатком до договору. Підписавши договір, позивачка цим самим підтвердила своє волевиявлення на укладення договору та згоду з умовами договору. Заперечень щодо умов оспорюваного договору на момент його укладення позивач не заявляла. На виконання умов договору банк надав позивачу кредитні кошти, які були отримані позивачем шляхом зняття готівкових коштів з поточного рахунку в банку та використані нею. Протягом тривалого часу позивач здійснювала погашення кредиту, сплачувала відсотки за користування кредитними коштами, тобто частково виконувала умови укладеного договору. Частина 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надає право споживачу протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини. Проте [PERSON] таким своїм правом не скористалася, що також свідчить про її згоду з усіма умовами договору. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування. У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтями 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1,ч. 2, ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 коментованого Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсними. В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. З матеріалів справи вбачається про те, що належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що [PERSON] під час укладення кредитного договору з позивачем умисно ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, [PERSON] не надано. Зокрема, в тексті кредитного договору, як цього вимагає діюче законодавство, містяться всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, зазначена ціна та відсоткова ставка, а також загальна сукупна вартість кредиту. Умовами договору також визначено способи погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту (графіки додаються до договору). Обставини справи свідчать про те, що позичальник [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитного договору, який вчинений у належній формі та спрямований на настання реальних наслідків, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, при цьому, умови кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним боржником частково були виконані. Суд не приймає до уваги наданий відповідачкою [PERSON] економічне дослідження за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року, оскільки це не є належним та достатнім доказом умисних дій банку по введенню в оману позичальника при укладенні договору щодо істотних умов договору. При цьому, висновок експерта згідно ст. 110 ЦПК України для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, частина перша якої передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначено вище, оспорюваний кредитний договір містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, в ньому зазначена ціна та відсоткова ставка, а також загальна сукупна вартість кредиту. Крім того, зі змісту укладених між сторонами Додаткових угод до кредитного договору вбачається, що позичальник підтверджує, що перед укладенням цієї додаткової угоди він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується підписом Позичальника про його ознайомлення з Умовами кредитування, які є невідємною частиною цієї Додаткової угоди та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана Позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною». Також, відповідачка [PERSON] звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). Частиною п'ятою статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року сума боргу станом на 01.03.2017 року виникла заборгованість у розмірі 28 604 доларів США 08 цента. Відповідачка [PERSON] частково сплачувала кредитні кошти, а саме останній платіж було здійснено 07.10.2015 року (а.с.45 т.1), а позов поданий до суду 04.04.2017 року. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. При таких обставинах, строк позовної давності не пропущений, тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Судом встановлено, про те що позивачкою за зустрічним позовом не надано суду письмових доказів в підтвердження заявлених позовних вимог. Також , суд вважає, що [PERSON] не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. При таких обставинах зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.ст.88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідачки витрати понесені позивачем за оплату судового збору в розмірі 11 654 гривень 90 копійок. На підставі викладеного, та

Outcome: approved