Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Лізингової компанії Товариства з обмеженою відповідальністю „ІГК та просить суд визнати договір № 805170 майнового лізингу від 27.02.2015 року недійсним та стягнення сплачених за договором коштів в розмірі 126000 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 800 грн. В обґрунтування позову послався на те, що в лютому 2015 року вирішив придбати трактор. На сайті OLX побачив оголошення про продаж трактора МТЗ «Беларус- 82» 2013 року, та одразу зателефонував за вказаним номером, щоб уточнити ціну та наявність такого трактора. Під час телефонної розмови менеджер компанії [PERSON] підтвердила що такий трактор є в наявності, і його вартість складає 180 000 грн. 26 лютого 2015 року він виїхав автобусом до м. Харкова з наміром ознайомитись з договором, та купити цей трактор. До офісу компанії ТОВ «ІГК», який знаходиться за адресою: проспект Московський 96 а, він прибув приблизно о 09:40 год. 27 лютого 2015р. Після розяснень умов договору, та ознайомлення з ним, представник компанії [PERSON] сказала, що необхідно сплатити 36 000 грн. авансового платежу, а 144000 грн. потрібно буде сплачувати протягом року рівними платежами. Оглянути трактор він не зміг, бо, як запевнила представник, він знаходився у м. Києві на складі. Після того як було сплачено 36 000 грн. у відділенні «ПриватБанк», що знаходиться поряд, він прийшов до офісу і підписав Договір № 805170 і ще раз уточнив, коли доставлять трактор, на що представник сказала: «приблизно до 14 березня, тобто впродовж двох тижнів». 03 березня 2015р., він зателефонував до офісу компанії, щоб запитати, чому немає трактора, на що отримав відповідь: «читайте договір». Прочитавши договір зрозумів, що для підписання йому надали інший варіант договору, де 36 000 грн. являється не авансом вартості трактора, а є вартістю фінансування, про яку консультант мені не повідомила. Таким чином, під час підписання Договору було порушено п.4.ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів», з якого випливає, що споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послугу яка надається. Також було порушено ч. З ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка передбачає, що інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання. Зателефонувавши до центрального офісу компанії йому повідомили, що необхідно доплатити ще 90000 грн. авансового платежу (50 % вартості трактора), і лише після цього, протягом 120 робочих днів прибуде даний трактор, після чого потрібно буде сплатити вартість доставки, і ще 90000 грн. вартості трактора рівними частками протягом року. 04 березня 2015 року, він оплатив ще 90000 грн. і очікував на трактор до кінця серпня. У вересні він зрозумів, що компанія не збирається виконувати умови договору, тому, 03.09.2015р. написав заяву з вимогою повернути сплачені кошти, проте досі не отримав на неї відповіді. Звернувшись за допомогою до юриста він дізнався, що ТОВ «ІГК» не має права надавати послуги з фінансового лізингу, та не стоїть на обліку у Нацкомфінпослуг. ТОВ «ІГК» не набувало статусу фінансової установи, про це свідчить Державний реєстр фінансових установ доступ до якого є відкритим. На офіційному сайті Нацкомфінпослуг він ознайомився з Реєстром осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. В даному Реєстрі немає ТОВ «ІГК», а це свідчить про відсутність у ТОВ «ІГК» Довідки, яка надає право здійснювати послуги з фінансового лізингу. Крім того, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців, в переліку видів діяльності ТОВ «ІГК», взагалі не передбачається діяльність з надання послуг фінансового лізингу. Отже така діяльність не передбачена статутом компанії. У Договорі використовується найменування «Лізингова компанія ТОВ «ІГК», що також вводить в оману споживача послуг, створюючи ілюзію що це дійсно професійна лізингова компанія. Представник ТОВ «ІГК» не могла не знати, що працює не у лізинговій компанії. На думку позивача, ТОВ «ІГК» не має права надавати послуги з фінансового лізингу і не виконує умов Договору. Під час підписання Договору консультант ввела його в оману щодо істотних умов договору, та наявності у компанії Дозволу на здійснення такої діяльності. Також консультант не пояснила, що 36000 грн. він сплатив за організацію та оформлення Договору, і що ця сума не входить у вартість предмета договору. Крім того, консультант ввела в оману про те, що цей трактор є у наявності. За допомогою цих неправдивих відомостей консультант фактично переконала його підписати оспорюваний Договір та перерахувати грошові кошти на рахунок компанії. З цього чітко випливає, що компанія застосовує нечесну підприємницьку практику. А те, що компанія не надала відповіді на його заяву про повернення сплачених ним коштів від 08.09.2015р. лише підтверджує те, що компанія не бажає їх повертати у добровільному порядку. При цьому, компанія досі не вчинила жодних дій спрямованих на виконання умов Договору. Така підприємницька діяльність є нечесною. А правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також Договір №805170 не є нотаріально посвідченим, що також тягне за собою його недійсність. Також позивач звертає увагу й на те, що умови Договору не відповідають чинному законодавству України. 4.1 ст.203 ЦКУ закріплює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Проте, «Вартість фінансування» не є лізинговим платежем у розумінні цієї статті. Більше того, договір прямо вказує що «вартість фінансування» сплачується за «організацію, та оформлення даного Договору», тобто за дії, які передували укладенню Договору та не охоплюються жодним пунктом вищезазначеної статті Закону. При цьому, розмір цього платежу становить 20 % від вартості Предмета лізингу, у моєму випадку - це 36 000 грн. Однак співмірність розміру цього платежу виконаній послузі є необгрунтованою, оскільки надана послуга фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. При перевірці, розгляді, та підготовці документів немає значення яка ціна Предмета договору, адже від ціни предмета не змінюється обсяг роботи працівника. Таким чином, ставити розмір вартості фінансування в залежність від ціни предмета договору є абсолютно несправедливо. Крім того, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору (п. 12.11) призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві. Положення Договору, викладене у п. 12.11 не відповідає чинному цивільному законодавству та суперечать основним його засадам . Так, цей пункт встановлює за дострокове розірвання договору лізингоодержувачем відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 20 % від сплаченого авансу, та неповернення Вартості фінансування. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Тобто, штраф, як вид неустойки є способом забезпечення зобовязання і стягується лише у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником свого обовязку і є елементом змісту цивільно-правової відповідальності. Розірвання ж договору за «власним бажанням», коли таке право передбачено договором, є правомірною дією і не може тягнути відповідальність для жодної сторони та не може вважатись «невиконанням чи неналежним виконанням зобовязання», адже реалізація права не є підставою відповідальності. Отже, п.12.11 не відповідає вимогам чинного законодавства, є несправедливим, та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, а отже підлягає визнанню недійсним. Також, предмет Договору «Трактор МТЗ 82 Белорус» не є індивідуально визначеною річчю, що суперечить ст. 807 ЦК України. П.3.1 Договору суперечить ч.І ст. З ЗУ «Про фінансовий лізинг», та ч.І ст. 807 ЦК., і як наслідок, сторони не дійшли згоди щодо предмету Договору, оскільки не визначили його індивідуальними ознаками, і трактор «МТЗ 82 Белорус» не можливо вирізнити із загальної маси речей цього роду. Враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно- правових актів, прийнятих відповідно до Конституції, проте, зміст оспорюваного Договору суперечить вимогам чинного законодавства. Для відновлення свого порушеного права він змушений був звернутись за платною правовою допомогою, в яку входить: аналіз Договору фінансового лізингу №805170, консультації, та складання позовної заяви. За дану послугу позивач сплатив 800 грн. та просить витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн. стягнути з відповідача. В судове засідання позивач не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності і позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.( а.с. 51) Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце судового засідання, причини неявки суду не відомі. Справу заслухано заочно відповідно до статті 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1ст. 9 цього Закону лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Статтею 16 цього Закону, якою передбачено лізингові платежі, визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. В судовому засіданні встановлено, що 27.02.2015 року між [PERSON] та ТОВ „ІГК укладено договір майнового лізингу N 805170, предметом якого відповідно до п. 3.1 даного договору є транспортний засіб трактор МТЗ 82 Белорус. За умовами п. 3.2 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку №2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно умов п. 4.1 та розділу 4 зазначеного договору лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, який у свою чергу зобов'язався прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору. Розділом 11 даного договору передбачено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Згідно пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу. Згідно пункту 5.1 даного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Згідно додатку N 2 до договору №805170 від 27.02.2015 року вартість предмета лізингу становить 180000 грн.; авансовий платіж 50.00 %; сума виплат авансового платежу 90000; щомісячний платіж 7500 грн.; вартість фінансування 20% 36000 грн.; комісія за передачу (3 %) 5400 грн. ( а.с.22) Згідно додатку N 4 до даного договору трактор МТЗ 82 Беларус, кількість 1, ціна 180000 грн.(а. с. 24). Судом встановлено, що 27.02.2015 року [PERSON] на виконання умов договору фінансового лізингу сплатив на рахунок відповідача вартість фінансування в розмірі 36000 грн., що підтверджується квитанцією від 27.02.2015 року. (а. с. 26) 04.03.2015 року [PERSON] сплатив авансовий платіж в розмірі 90000 грн., що підтверджується квитанцією від 04.03.2015 року ( а.с.25) Згідно п. 5.11 договору лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі з моменту сплати авансового платежу у повному обсязі до моменту підписання акту прийому - передачі предмета лізингу. Судом встановлено, що позивач сплативши належні платежі, не отримав від відповідача протягом наступних 120 днів пропозиції щодо укладення акту прийому-передачі. Тому, суд дійшов висновку, що відсутність вказаних дій з боку відповідача свідчить про те, що відповідач не здійснив жодних дій, спрямованих на реалізацію умов договору в частині передачі предмета лізингу. Також суд зазначає, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) трактора МТЗ 82 Беларус. ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.4 ст.5 закріплює: «можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції». ТОВ «ІГК» не набувало статусу фінансової установи, про це свідчить Державний реєстр фінансових установ доступ до якого є відкритим. Положення «Про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами» затверджене Нацкомфінпослуг 22.01.2004 № 21 встановлює можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають визначене законами та нормативно-правовими актами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг право надавати послугу з фінансового лізингу. Пункт 2.1. Положення встановлює, що юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг ; 4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. З Положення випливає, що юридична особа яка бажає надавати послуги з фінансового лізингу повинна стати на облік в Нацкомфінпослуг та отримати відповідну Довідку. У разі прийняття Нацкомфінпослуг рішення щодо видачі юридичній особі Довідки не пізніше п'яти робочих днів з дня прийняття такого рішення оформлюється Довідка та вноситься інформація про юридичну особу до Реєстру (п. 3.15 Положення). На офіційному сайті Нацкомфінпослуг судом було перевірено в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, однак в даному Реєстрі немає ТОВ «ІГК», а це свідчить про відсутність у ТОВ «ІГК» Довідки, яка надає право здійснювати послуги з фінансового лізингу. Окрім того, як вбачається з довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців, в переліку видів діяльності ТОВ «ІГК», взагалі не передбачається діяльність з надання послуг фінансового лізингу ( а.с. 27-29). Як вбачається з матеріалів справи, у договорі використовується найменування «Лізингова компанія ТОВ «ІГК», що вводить в оману споживача послуг, створюючи ілюзію що це дійсно професійна лізингова компанія. Також судом встановлено, що всупереч вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ТОВ «ІГК» для здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу на умовах, передбачених укладеним Договором фінансового лізингу, також має отримати відповідну ліцензію у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Однак, ТОВ «ІГК» такої ліцензії не отримувало, що підтверджено відсутністю останнього в Державному реєстрі фінансових установ, доступ до якого є відкритим. Щодо необхідності отримання ліцензії для здійснення такої фінансової послуги як фінансовий лізинг вже висловив свою правову позицію Верховний суд України від 16.12.2015р. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечесною підприємницькою практикою є практика яка вводить в оману споживачів щодо наявності ліцензії. Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відповідно до ч. 2, 3ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Відповідно до частин першої, другої статті 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ташостоюстатті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів "містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів "можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першоїстатті3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зазначений висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 367-7ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 27.02.2015, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4, статті 3 договору та ч. 1ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг"), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10Закону України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 3.6 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, як встановлено судом, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 3.6 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808ЦК України. За таких обставин, суд дійшов до висновку , що умови пункту 3.6 оспорюваного договору суперечать вимогам частини першої статті 808ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того, як зазначалось вище, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, розділ 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Передбачені розділом 8 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Згідно преамбули Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" від 7 червня 1996 року N 236/96-ВРцей Закон визначає правові засади захисту суб'єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції. Відповідно до вимог ст. 15-1 цього Закону поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання. Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають; містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації. Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється нечесна підприємницька практика. Згідно зазначеної норми матеріального права підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Встановлено, що введення відповідачем споживача в оману підтверджується повідомленням в рекламі на сайті неповних та неправдивих відомостей щодо продавця предмета лізингу, першого платежу тощо. Зазначена на сайті інформація є підтвердженням недобросовісності відповідача, яка полягає в тому, що зазначена ним інформація на сайті безкоштовних оголошень України на OLX, в якому зазначено, що у відповідача в наявності є трактор МТЗ 82 Беларус вартістю 180000 грн., що є порушенням ст. 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", оскільки відповідач, не маючи в наявності зазначеного трактору, ввів позивача в оману щодо власної діяльності, як суб'єкта господарювання. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628ЦК України. Згідно статті 799ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначений висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі N 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 367-7ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Встановлено, що договір фінансового лізингу від 27.02.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ „ІГК, нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку , що позов підлягає задоволенню у звязку із несправедливими умовами та введення відповідачем в оману позивача поширенням інформації, що вводить оману, та з відсутністю нотаріального посвідчення спірного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, сплачені позивачем на рахунок ТОВ «ІГК» грошові кошти у розмірі 126 000 грн. підлягають стягненню з відповідача ( а.с.25,26). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач сплатив за надання правової допомоги 800 грн., що підтверджується квитанцією ( а.с.30,31). Таким чином, витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн. також підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача також слід стягнути на користь держави судові витрати в розмірі 551грн. 20 коп. щодо заявлених позивачем немайнових вимог та 1260 грн. щодо майнових вимог позивача, від сплати яких позивач звільнений при звернення з цим позовом до суду.

Outcome: approved