Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд стягнути з відповідача на його користь: - зайво виплачену заробітну плату у сумі 185 479,91 грн.; - судові витрати, що складаються з судового збору у сумі 2 782,20 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 30 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з метою виявлення масового відтоку його клієнтів посадовими особами позивача було ініційовано службове розслідування, у ході якого було виявлено, що відповідач, яка працювала на посаді агента з митного оформлення 1 категорії в ДП "Український термінал", перебуваючи на своєму робочому місці в ДП "Український термінал", впродовж робочого часу одночасно виконувала роботу і для ТОВ "АВ-ЛАЙН", де теж, імовірно, отримувала заробітну плату за наступний період: травень-листопад 2017 року, січень-листопад 2018 року, січень-вересень 2019 року. Позивач вважає, що відповідач не у повному обсязі виконувала роботу: 2 години з 8 робочих у ДП "Український термінал", де зберігалась її трудова книжка, вона витрачала на роботу у ТОВ "АВ-ЛАЙН", тому слід провести відповідні перерахунки. Також позивач повідомив, що було виявлено виправлення в табелі робочого часу відповідача за 2017-2019 роки, де 8 годин робочого часу щодня було виправлено на 6, вважав, що виникла рахункова помилка щодо нарахування відповідачу заробітної плати, внаслідок чого позивач зазнав збитків, а саме: за травень-листопад 2017 року, січень-листопад 2018 року та січень-вересень 2019 року 185 479,91 грн. Позивач вказує, посилаючись на трактування поняття сумісництва, що відповідач, виконуючи роботу одночасно на двох підприємствах, порушувала норми чинного законодавства. На переконання позивача, він звернувся до суду в межах річного строку позовної давності, так як про порушення його права йому стало відомо внаслідок службового розслідування, яке було завершено 10.06.2020. За таких обставин, на думку позивача, існують усі правові підстави для задоволення його позовних вимог. Ухвалою суду від 08.07.2020 було відкрито провадження, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 31.09.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що достовірність наданих позивачем документів викликає сумнів, що перевірка відбувалась лише на основі паперового варіанту табелю обліку робочого часу, електронний варіант не було взято до уваги взагалі, що проставлення в табелі літери «Р», а не «РС» вказує на те, що вона працювала повний робочий день, виправлення до паперового варіанту табелю були внесені з порушеннями, повідомила, що вона влаштувалась на роботу за сумісництвом до ТОВ «АВ-ЛАЙН» на період з 20.10.2017 по 04.05.2018 на посаду агента з митного оформлення, проте працювала там у вільний від роботи у позивача час, просила в задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн. Ухвалою суду від 22.09.2020 було витребувано у позивача оригінали табелів обліку робочого часу за період травень 2017 року - вересень 2019 року, які додано до позовної заяви, для огляду. 23.09.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначив, що, на його думку, відповідач маніпулює фактами і обставинами, що вона не відпрацювала встановлений їй позивачем робочий час, а його фактичний обсяг обліковано та оформлено належним чином, що позов подано в межах позовної давності, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 06.10.2020 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзивна позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що наведені позивачем факти ґрунтуються на припущеннях та те, що підстави задоволення позову відсутні. Ухвалою суду від 26.01.2021 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання також з`явився, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Треті особи в судове засідання своїх представників не направили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, причини неявки своїх представників та позицію щодо позову суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно з наказом № 170511/К-1 "Про прийняття на роботу" від 11.05.2017 відповідача було прийнято на роботу на посаду агента з митного оформлення брокерського відділу позивача з 12.05.2017 з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з випробувальним терміном 3 місяці. 12.05.2017 між ДП "Український термінал" та відповідачем був підписаний трудовий договір, який неодноразово був продовжений за згодою сторін, згідно з яким працівник зобов`язалась виконувати трудові обов`язки на займаній посаді, а роботодавець виплачувати працівнику заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, і які передбачені чинним в Україні трудовим законодавством, колективним договором та цим Договором. Крім цього відповідачем була підписана Угода про конфіденційність від 12.05.2017, Додаток №1 до Угоди. З огляду на наказ від 03.03.2020 № 200303/ОД-1 посадовими особами позивача було ініційовано проведення службового розслідування на предмет виявлення завданих збитків та встановлення причетних осіб до обставин скорочення прибутку та масового відтоку клієнтів з ДП "Український термінал". За результатом проведення службового розслідування був складений Акт, затверджений наказом від 10.06.2020 № 200610/ОД-1. Згідно з п.11 вищенаведеного Акта про службове розслідування, бухгалтер ДП "Український термінал" повідомила у відповідній службовій розписці від 28.05.2020 про те, що вона ознайомилась із службовою запискою менеджера з адміністративної діяльності від 05.03.2020, в якій вказано, що під час проведення перевірки документів відносно табулювання обліку робочого часу працівників ДП "Український термінал" для передання їх до архівного відділу або знищення (за терміном зберігання) було виявлено, що в табелях обліку робочого часу за 2017-2019 роки по деяким колишнім працівникам ДП "Український термінал", в тому числі і по відповідачу, містяться виправлення відносно фактично відпрацьованих годин. У зв`язку з цим, нею було перевірені відомості по заробітній платі по цим працівникам за 2017-2019 роки та встановлено, що оплата праці даним працівникам, зокрема відповідачу, здійснювалась з боку ДП "Український термінал" за 8-годинний робочий день згідно з тією інформацією, що містилась в табелях обліку робочого часу, наданих відділом кадрів ДП "Український термінал" на дати проведення виплати заробітної плати. Проте, враховуючи обставини, що викладені в службовій розписці менеджера з адміністративної діяльності від 05.03.2020 та ті дані, що насправді на даний час містяться в табелях обліку робочого часу відносно деяких колишніх працівників ДП "Український термінал" зокрема і відповідача в частині зазначення 6-годинного робочого дня замість 8-годинного робочого дня, вважає, що було допущено певні неточності в нарахуванні заробітної плати даним працівникам, а саме: рахункову помилку. Оскільки цим працівникам, в тому числі і відповідачу за 2017-2019 роки було оплачено заробітну плату за 8-годинний робочий день, тоді як в табелях обліку робочого часу насправді міститься інформація про меншу кількість фактично відпрацьованих годин (6 год. замість 8 год). Бухгалтер ДП "Український термінал" також підсумувала, що дійсно необхідно провести відповідні перерахунки заробітної плати (із розрахунку 6 фактично відпрацьованих годин замість 8 год) названим вище колишнім працівникам ДП "Український термінал". Дані акта випливають із складених власноруч службових записок менеджера з адміністративної діяльності та бухгалтера ДП "Український термінал". З копій паперових версій табелів обліку використання робочого часу, починаючи з травня 2017 року по вересень 2019 року, в частині, що стосується відповідача, вбачається, що в них було вказано літеру «Р», а потім виправлено на «6». У відповідності до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ-Лайн" про прийняття на роботу від 19.10.2017 № 12 відповідач була прийнята на посаду агента з митного оформлення брокерського відділу на роботу за сумісництвом. Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ-Лайн" про припинення трудового договору від 04.05.2018 № 180504/К-1 трудовий договір між ТОВ "АВ-Лайн" та відповідачем було розірвано на підставі ст.38 КЗпП України. Допитана в судовому засіданні 17.03.2021 свідок [PERSON] суду повідомила, що не вносила до спірних табелів обліку робочого часу за її підписом змін в частині кількості годин робочого часу відповідача, якби мала місце помилка, вона б внесла зміни до електронної форми табелю, проте такого не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Частиною 1 ст. 19 Конституції України проголошено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана поверну потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. За приписами ст.21 КЗпП України працівникам надане право укладати договори на виконання робіт за сумісництвом, на які поширюються всі гарантії законодавства про працю. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. З огляду на ст.102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Згідно з п.1 Постанови КМУ від 03.04.1993 № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій" встановлено, що робітники, і спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Пунктом 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 28.06.1993 № 43, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.06.1993 № 76, визначено, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору, у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому, підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Згідно з п.5 вказаного Положення оплата праці сумісників здійснюється за фактично виконану роботу. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці". З цього наказу вбачається, що у разі відпрацювання працівником годин роботи у табелі проставляється «Р» або «01», а у разі відпрацювання за неповним робочим днем «РС» або «02». Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц. З огляду на правові висновки ВС, викладені у постановах від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 та від 09.10.2020 у справі № 509/5043/17, ненадання детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, є підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 10 ст. 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У результаті аналізу правових норм, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 21 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 № 245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" працівники підприємств, установ, організацій мають право, крім основного трудового договору, укладати трудові договори про роботу за сумісництвом. Жодною нормою чинного законодавства не заборонено здійснення роботи на тому ж або іншому підприємстві, у вільний від основної роботи час, що буде виконуватись за сумісництвом. Так само такого обмеження не було встановлено і у колективному договорі ДП "Український термінал" та трудовим договором з відповідачем. Разом з тим, в даній конкретній цивільній справі, позивач вказує на порушення його прав саме у зв`язку з оплатою праці відповідачу за 8-годиний робочий день, коли вона, з його слів, працювала 6 годин на день. У системному аналізі заявлених вимог з`ясуванню підлягає доказовість рахункової помилки при обчисленні, нарахуванні та виплаті заробітної плати відповідачу. Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач працювала у позивача не за сумісництвом, за сумісництвом вона працювала саме у третьої особи ТОВ «АВ-ЛАЙН». Вбачається, що у табелях обліку робочого часу в частині, що стосується відповідача, за період травень-листопад 2017 року, січень-листопад 2018 року, січень-вересень 2019 року за невідомих обставин мали місце виправлення з літери «Р» на цифру «6». Нарахування заробітної плати за вказаний період здійснювалось позивачем саме з розрахунку відпрацювання 8-годинного робочого дня. Разом з тим, суду не було надано доказів правомірності таких виправлень, а також доказів того, що відповідач дійсно не виконувала умови трудового договору, порушувала трудову дисципліну та працювала у позивача лише 6 годин. Більш того, наказом Держкомстату України від 05.12.2008 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці" не передбачено обліку робочого часу працівника з відміткою «6», у разі відпрацювання неповного робочого дня передбачено відмітку «РС» або «02», тобто виправлення взагалі не відповідають навіть веденню кадрового діловодства. З огляду на вказане до наданих суду позивачем табелів обліку робочого часу з виправленнями суд ставиться критично і не приймає їх як докази того, що відповідач у заявлені періоди не працювала 8 робочих годин, а працювала 6 робочих годин. Крім того, суд не може вважати такі виправлення підтвердженням рахункової помилки, оскільки, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Таких обставин у цій справі судом встановлено не було. Також зі змісту ст. 1212 ЦК України вбачається, що зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. З огляду на п.1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України встановлено два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц, правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню лише у разі доведення протилежного. Обов`язок доведення недобросовісності громадянина-набувача, який отримав вказані суми, або наявність рахункової помилки, покладений саме на потерпілого, який вимагає повернення сплачених грошових сум. Вказівки позивача, що відповідач у період травень-листопад 2017 року, січень-листопад 2018 року, січень-вересень 2019 року під час робочого дня у нього 2 робочі години виконувала роботу саме ТОВ "АВ-ЛАЙН", не були підтверджені доказами, більш того, відповідач з 04.05.2018 не працювала ТОВ "АВ-ЛАЙН", у а тому суд вважає ці доводи припущеннями і не бере їх до уваги. Тобто, позивачем всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволені позову суд залишає судові витрати позивача за ним. Разом з тим, на підставі ст. 141 відповідач просила суд стягнути на її користь з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн., проте при цьому не надала суду необхідних доказів на підтвердження та обґрунтування відповідності її витрат на професійну правничу допомогу, передбачені ст. 137 ЦПК України, а саме: детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому суд не стягує ці витрати. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed