Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON], в якому вказала, що з 28 вересня 2013 року по 31 жовтня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], яка мешкає з нею. Просила стягнути аліменти у розмірі ? частини доходів та витрати на юридичну допомогу. В подальшому 27 жовтня 2015 року [PERSON] доповнила позовні вимоги і просила додатково стягнути з відповідача 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди та проіндексувати аліменти з урахуванням інфляції. [PERSON] в квітні 2015 року звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому посилаючись на порушення його прав як батька просив надати дитині прізвище «[INFO]», усунути перешкоди в можливості встановлювати фактичне місце проживання та зміну місця проживання дитини лише за згодою батьків, встановити право батька не менше чотирьох разів на рік бачитися та спілкуватися з дитиною не менше одного дня кожного разу, щорічно мати право на оздоровлення дитини не менше двох тижнів на рік в літній час, зобов'язати негайно повідомляти фактичну адресу проживання дитини, підтверджену належними доказами, не змінювати місце проживання дитини без письмового повідомлення батька та його письмової згоди, зобов'язати [PERSON] негайно надати батьку дитини в судове засідання та в подальшому на вимогу батька медичну картку дитини для ознайомлення. В подальшому [PERSON] неодноразово уточнював і доповнював зустрічні позовні вимоги та додатково просив після отримання висновку судово-медичної експертизи про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною постановити рішення про виключення відомостей про нього з актового запису як батька дитини, стягнути матеріальну шкоду в розмірі 7000 грн. та моральну шкоду - 3000 грн. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено: стягнуто щомісяця аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частини з усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму, починаючи з 25 лютого 2015 року до досягнення дитиною повноліття, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на оплату послуг адвоката у сумі 250 грн., судові витрати, пов'язані з проведенням експертизи у сумі 568 ,49 грн., в задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат у розмірі 649,51 грн., моральної шкоди в сумі 20000 грн., індексації аліментів відмовлено; зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про привласнення дитині прізвища батька, усунення перешкоди в спілкуванні з дитиною, зобов'язання [PERSON] негайно повідомити фактичну адресу мешкання дитини, не змінювати свого місця проживання без письмового повідомлення батька та його письмової згоди, відшкодування матеріальної, моральної шкоди, оспорювання батьківства залишені без задоволення. Додатковим рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 18 січня 2016 року доповнено абзац п'ятий резолютивної частини рішення Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2015 року другим реченням наступного змісту: «В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про зобов'язання [PERSON] негайно надати йому в судовому засіданні та в подальшому за його вимогою медичну картку дитини для ознайомлення із станом здоров'я дитини та її потребами відмовити». Доповнено резолютивну частину рішення абзацом сьомим наступного змісту: «Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню». Абзац восьмий та дев'ятий вважати відповідно дев'ятим та десятим. В апеляційній скарзі на рішення суду [PERSON] просив скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення аліментів та задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги, в тому числі, стягнути аліменти в твердій грошовій сумі, оскільки суд не врахував, що права позивача не були порушені - він добровільно сплачував аліменти, суд не врахував матеріальний стан та стан здоров'я платника аліментів, судом порушено норми процесуального права щодо порядку прийняття та зміни позову, суд не розглянув по суті позовні вимоги щодо зміни прізвища дитини, суд безпідставно стягнув з нього судовий збір. Також рішення суду ухвалено суддею, якому було заявлено мотивований відвід, порушено правила підсудності, суд розглянув справу без участі третьої особи, розглянув не всі позовні вимоги, та ухвалив рішення за вимогою, яка не заявлялась, не врахував положення п.21, 22 Правил реєстрації актів цивільного стану, не застосував положення ст.15, 18, 182 СК України. В апеляційній скарзі на додаткове рішення [PERSON] просив скасувати додаткове рішення, оскільки рішення суду ухвалено суддею, якому було заявлено мотивований відвід, в рішенні суду неповно викладено предмет позову, внаслідок чого ухвалено рішення з вимог, які не заявлялись та не ухвалено з тих вимог, які заявлялись, суд фактично так і не розглянув позовні вимоги щодо зобов'язання не змінювати місце проживання дитини без письмового повідомлення батька та його письмової згоди, про усунення перешкод батьку в можливості встановлювати фактичне місце проживання та зміну місця проживання дитини лише за згодою батьків. Також суд не застосував норми ст.2, 10, 18, 141-161 СК України та не захистив права батька, неправильно застосував положення ст.16 ЦК України, порушив норми процесуального права. В судовому засіданні апеляційного суду представники [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] підтримали доводи апеляційних скарг, просили задовольнити. [PERSON], [PERSON] та її представник [PERSON] до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином - телефонограмами, які передані 19 травня 2016 року та зареєстровані в Журналі телефонограм за №2375, 2376 (т. 3 арк.спр. 40). Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції Донецької області надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі (т. 3 арк. спр. 8). Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що сторони з 28 вересня 2013 року по 31 жовтня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], батьківство відповідача відносно дитини підтверджується висновком експерта № 266 від 28 серпня 2015 року, з січня 2015 року по жовтень 2015 року [PERSON] перераховував кошти на ім'я [PERSON]. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів та відшкодування судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] є батьком дитини, зобов'язаний утримувати її до досягнення повноліття, його матеріальне становище не є важким, інших неповнолітніх дітей він не має; витрати на правову допомогу є розумними та не перевищують граничних розмірів, встановлених законом; витрати на проїзд із Слов'янська до Дніпропетровська, із Дніпропетровська до Слов'янська та проживання в готелі у м. Дніпропетровську є витратами, пов'язаними з проведенням експертизи, тому підлягають відшкодуванню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди та індексації аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами є сімейними, тобто регулюються нормами Сімейного кодексу, якими не передбачено відшкодування моральної шкоди; в той же час дані відносини не є договірними, на час розгляду справи між сторонами не існувало ніякого грошового зобов'язання, що виключає стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], окрім зобов'язання внести зміни щодо прізвища дитини в актовий запис про народження дитини та видати нове свідоцтво про народження дитини, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про оспорювання батьківства не доведені під час розгляду справи; вимоги про зміну прізвища дитини є передчасними, оскільки не надано доказів звернення до органів державної реєстрації актів цивільного стану про зміну прізвища доньки та відмови останніх у вчиненні таких дій; також не надано доказів, що [PERSON] ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, тобто вимоги щодо усунення перешкод в спілкуванні з дитиною є передчасними, матеріальна шкода полягає у витратах на переїзд та проживання в готелі, що відноситься до судових витрат, але рішення ухвалено на користь [PERSON], тому вони не підлягають відшкодуванню, в частині моральної шкоди не встановлено неправомірних дій та вини [PERSON] в її спричиненні; відносно вимог щодо зобов'язання повідомити фактичну адресу мешкання дитини, зобов'язання не змінювати свого місця проживання без письмового повідомлення батька та його письмової згоди заявлені не в той спосіб захисту та з порушенням ст..33 Конституції України. Ухвалюючи додаткове рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо зобов'язання надати медичну карту дитини, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб захисту порушеного права не передбачений ст..16 ЦК України. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає даним вимогам закону. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції під час розгляду справи в частині позовних вимог неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. На підставі п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає частковому скасуванню, додаткове рішення скасуванню за таких підстав. Так, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відповідає вимогам закону та обставинам справи. На підставі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 182 СК України, роз'яснень , викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 „ Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів ", при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] працює, отримує дохід (т.1 арк..спр.36). Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти вимог про стягнення аліментів надані копії чеків про поповнення картки за номером 06 лютого 2015 року на суму 498 грн., 05 січня 2015 року на 2000 грн., 10 березня 2015 року на 998 грн. (т.1 арк.спр.57). Вказані документи не містять жодного прізвища, що унеможливлює ідентифікацію осіб, які проводили перерахування грошових коштів та їх отримували. З копії чеків електронного переказу на ім'я «[PERSON]» 10 квітня 2015 року на суму 500 грн., 18 травня 2015 року на суму 500 грн., 17 липня 2015 року на суму 500 грн., 25 серпня 2015 року на суму 500 грн., 16 вересня 2015 року на суму 500 грн., 19 жовтня 2015 року на суму 500 грн. не вбачається ким їх зроблено (т.1 арк.спр.126, 153, т.2 арк.спр.32). Отже, доводи апеляційної скарги про неврахування судом грошових сум, які сплачені добровільно [PERSON], необґрунтовані. Відповідно до частини 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Посилання в апеляційній скарзі на існування між сторонами договору про утримання дитини не відповідає вимогам закону. На підставі ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. В матеріалах справи відсутній такий договір, укладений між сторонами, не була встановлена його наявність також під час розгляду справи і в апеляційному суді. Отже доводи апеляційної скарги про те, що права позивача [PERSON] не були порушені, як підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів - безпідставні. Так само є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення аліментів в твердій грошовій сумі за таких підстав. Дійсно, на підставі ч.1 ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів (т. 1 арк. спр. 1-2) [PERSON] просила стягнути аліменти в розмірі ? частина всіх видів доходів. Посилання в апеляційній скарзі на незастосування судом ст. 15, 18 СК України не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки передбачають лише особисте виконання сімейних обов'язків, наслідки за їх невиконання та способи захисту сімейних прав та інтересів. Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог ст.182 СК України фактично зводиться до оцінки доказів. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України. Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. За вказаних обставин доводи [PERSON] про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування або зміни рішення суду в частині стягнення аліментів, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, [PERSON] не надано. В той же час є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильно встановленої суми судового збору. Так, при зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачувала, оскільки від його сплати вона звільнена на підставі п. 3 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", в редакції, яка діяла на час звернення з позовом 25 лютого 2015 року (т. 1 арк.спр. 1), як позивач - за подання позовів про стягнення аліментів. Враховуючи, що судом першої інстанції позовні вимоги майнового характеру задоволені, відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір», в редакція, яка діяла на час звернення позивача з позовом до суду, в доход держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. (1% від задоволених позовних вимог, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року). Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VІІI мінімальна заробітна плата з 01 січня 2015 року, встановлена в розмірі 1218,00 грн. Отже, мінімальний розмір судового збору за позовні вимоги майнового характеру складає 1218 * 0,2 = 243, 60 грн. Судом при ухваленні рішення по справі з [PERSON] стягнуто судовий збір в сумі 487,20 грн., тобто рішення в цій частині не відповідає вимогам процесуального права, що є підставою для його зміни. Так само не відповідають вимогам процесуального закону висновки суду першої інстанції щодо стягнення з [PERSON] витрат на оплату послуг адвоката в сумі 250 грн. за таких підстав. Відповідно до ст. 84 ЦПК витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з ч. 1 ст. 56 ЦПК правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. В матеріалах справи міститься лише квитанція №23/03 від 23 лютого 2015 року (т.1 арк.спр. 4), за якою від [PERSON] прийнято адвокатом Горелик Є.Б. за складання позовної заяви 250 грн. Проте ким видано дану квитанції встановити не надається можливим, оскільки в неї міститься лише підпис без посилання на особу, яка її підписала та печатка Адвокатського бюро «Євген Горелик і К», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю у справі немає. Суд не визначився з граничним розміром компенсації, взагалі не навів розрахунок, обмежився лише посиланням на те, що витрати є розумними та не перевищують граничних розмірів, встановлених законом, тобто висновки суду немотивовані, не має посилань на норми права. Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-ІY "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справ " встановлений граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та зазначено, що розмір компенсації витрат не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, формально взяв до уваги квитанцію про оплату 250 грн. за складання позовної заяви без наведення відповідних розрахунків. За таких обставин, у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу. Крім того, рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог в повному обсязі, не в повній мірі відповідає вимогам закону. Так, є вірними висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог про зміну прізвища дитини, а доводи апеляційної скарги в цій частині необгрунтовані за таких підстав. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Згідно зі ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов'язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з'єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. На підставі п.21 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених Наказом Мінюсту України від 18 жовтня 2000 року № 52/5 якщо батьки мають спільне прізвище, то це прізвище присвоюється і дітям. При різних прізвищах за письмовою згодою батьків дитині присвоюється прізвище батька чи матері або подвійне прізвище, утворене шляхом з'єднання їхніх прізвищ, про що робиться відповідний запис у графі "Для відміток" актового запису про народження, який засвідчується підписами обох батьків. У разі якщо мати чи батько дитини не може особисто з'явитись до органу державної реєстрації актів цивільного стану, то її (його) заява, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідченою, може бути подана через представника. Повноваження представника мають ґрунтуватися на нотаріально посвідченій довіреності. В заяві про присвоєння дитині подвійного прізвища батьки зазначають, з якого прізвища - батька чи матері - повинно починатися прізвище дитини. За відсутності згоди дитині присвоюється прізвище на підставі рішення органу опіки та піклування або суду. Як виходить з матеріалів справи 3 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області зроблено запис №70 про народження [PERSON], [INFO] року, батьки - [PERSON], мати - [PERSON] (т.1 арк. спр.6). Отже, актовий запис про народження [PERSON] складений, свідоцтво про народження видано. На підставі ч.2 ст.26 Закону України від 01 липня 2010 року № 2398-VI "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" дії або бездіяльність працівника органу державної реєстрації актів цивільного стану можуть бути оскаржені до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, Міністерства закордонних справ України та/або до суду. В матеріалах справи відсутні відомості щодо оскарження дій працівників органу державної реєстрації актів цивільного стану щодо скаладання актового запису про народження дитини та видачі свідоцтва про народження. Крім того, [PERSON] просив змінити прізвище дитини, порядок чого передбачений в ст. 148 СК України. Згідно з ч. 5 ст. 148 СК України у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. На підставі п.1.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Мінюсту від 12 січня 2011 року № 96/5 внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. [PERSON], звертаючись з позовом про зміну прізвища дитини фактично не погоджувався з актовим записом про народження та просив внести зміни до нього, але передбачений законом порядок ним не було дотримано. Окрім того, ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2015 року провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про зобов'язання внести відповідні зміни прізвища дитини в актовий запис про народження дитини та видати нове свідоцтво про народження дитини закрито (т.2 арк. спр. 63-65). Ухвала суду ніким не оскаржена, набула законної сили. Посилання в апеляційній скарзі на те, що Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області відмовив [PERSON] в його вимогах та послався на вирішення спору виключно в судовому порядку, не може бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки даний лист датовано 10 грудня 2015 року (т.3 арк.спр. 28), його [PERSON] надано лише апеляційному суду, в той час як рішення суду ухвалено 30 жовтня 2015 року, тобто даний лист не був та не міг бути досліджений під час розгляду даної справи, що не позбавляє [PERSON] в подальшому на оскарження дій Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області в судовому порядку. Заява ж [PERSON], яка була надана суду першої інстанції (т. 1 арк. спр. 31) та на яку він також посилається, як на підставу для скасування рішення суду, містить лише прохання повідомити підстави, з яких дитині було надано прізвище [INFO] та взагалі не містить питання щодо зміни прізвища. Але поряд з цим є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і розглянув вимоги, які не були заявлені в позовній заяві - зобов'язання [PERSON] не змінювати свого місця проживання без письмового повідомлення батька та його письмової згоди. Так, в зустрічній позовній заяві (т. 1 арк. спр. 59, 126 «а»-127) в цій частині [PERSON] просив зобов'язати [PERSON] не змінювати місце проживання дитини без письмового повідомлення батька та його письмової згоди. При розгляді даних позовних вимог суд першої інстанції в рішенні від 30 жовтня 2015 року відмовив в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не змінювати свого місця проживання без письмового повідомлення батька та його письмової згоди (т. 2 арк. спр. 68-78), а в додатковому рішенні від 18 січня 2016 року (т. 2 арк. спр. 99-103) з посиланням на те, що такі вимоги вже розглянуті, відмовив задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення в цій частині. Отже, судом першої інстанції порушено вимоги процесуального права при розгляді даних позовних вимог, тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання не змінювати свого місця проживання без письмового повідомлення батька та його письмової згоди належить скасувати, оскільки суд вийшов за межі зустрічних позовних вимог в цій частині. Питання визначення місця проживання дитини вирішені в Сімейному кодексі України. Так, на підставі ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. По даній справі відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини - батько [PERSON] не оспорює місце проживання дитини - з матір'ю. Сімейним кодексом України передбачені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини Виходячи зі змісту ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті а, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Крім того, на підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.4 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Задоволення позовних вимог про зобов'язання [PERSON] не змінювати місце проживання дитини, яким є, враховуючи вік дитини, фактично її місце проживання, без письмового повідомлення батька дитини та його письмової згоди, буде порушувати права [PERSON] на особисту свободу. На підставі викладеного в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобов'язання не змінювати місця проживання дитини без письмового повідомлення батька та його письмової згоди належить відмовити. Крім того є необґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в спілкуванні батька з дитиною. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд виходив з того, що [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, тобто вимоги є передчасними. Але відповідно до ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Статтями 15, 16 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст.157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Отже, ухилення від виконання рішення органу опіки і піклування є одним із способів чинення перешкод у спілкуванні з дитиною, але не є вирішальним для можливості звернення до суду, оскільки виходячи зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп / 2002 (справа про досудове врегулювання спорів) - статтю 124.2 Конституції України слід розуміти так, що право особи на звернення до суду для вирішення спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно - правовими актами. Крім того, в порушення вимог ч. 4 ст. 19 СК України, якою передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору (ч. 5 ст.19 СК України), суд першої інстанції не залучив до участі у справі даний орган. На підставі викладеного рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення даних позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою. Враховуючи, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, він позбавлений можливості залучення будь-яких осіб для участі у справі, на стадії апеляційного розгляду. Але для повноти та об'єктивності розгляду справи апеляційним судом було витребувано письмовий висновок органу опіки та піклування для виконання вимог, передбачених Сімейним кодексом України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із системного тлумачення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною батька, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип прав та обов'язків інших членів сім'ї та родини та спілкування з дитиною може бути обмежений судом в інтересах дитини. Звертаючись до суду з позовом в цій частині [PERSON] просив зобов'язати [PERSON] не перешкоджати батьку бачитися та спілкуватися з дитиною не менше чотирьох разів на рік не менше одного дня кожну зустріч, щорічно мати право забирати дитину на оздоровлення на море не менше двох тижнів на рік в літній час - липень, серпень, приймати участь у вихованні дитини (т. 1 арк. спр. 62, 126 «а» - 127). Визначаючи певний спосіб і порядок участі батька у вихованні і особистому спілкуванні з донькою, орган опіки та піклування вирішив встановити порядок побачення [PERSON] з дитиною - [PERSON], [INFO]: за попередньою домовленістю з матір'ю дитини - [PERSON], один раз у квартал протягом 3 днів (п'ятниця, субота та неділя), з 13-00 години до 17-00 години щоденно, в присутності матері дитини - [PERSON] (т. 3 арк. спр. 65-66). Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При визначенні часу спілкування апеляційний суд бере до уваги вік дитини, стан її здоров'я, прихильність до батька (майже не знайомі). Апеляційний суд вважає, що враховуючи вік дитини - майже немовля ([INFO]), вона не може перебувати протягом чотирьох годин з батьком -[PERSON], оскільки батьки повинні дотримуватись певного розпорядку дня, за яким діти віком від 1 до 2 років повинні спати двічі на день та їсти чотири рази на день, бажано у один і той же час. Крім того, з цих же підстав оздоровлення малолітньої дитини протягом двох тижнів з батьком буде суперечити її інтересам. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що належить встановити наступний порядок спілкування [PERSON] з донькою [PERSON], один раз у квартал протягом трьох днів (п'ятниця, субота, неділя), з 13-00 години до 17-00 години щоденно, за місцем проживання дитини, в присутності матері. Виходячи з викладеного, апеляційний суд також приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог про зобов'язання [PERSON] повідомляти про фактичну адресу мешкання дитини, оскільки, не будучи обізнаним в фактичному місці знаходження дитини, батько буде позбавлений можливості спілкування з нею. Отже рішення суду в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення даних позовних вимог. Щодо зустрічних позовних вимог про зобов'язання [PERSON] негайно надавати батьку на його вимогу медичну карту дитини. Згідно із п.2 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 112/о «Історія розвитку дитини № ___», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 28 липня 2014 року № 527, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 13 серпня 2014 року за № 976/25753 основним медичним документом дитячих поліклінік, центрів первинної медико-санітарної допомоги (далі - ЦПМСД), будинків дитини, закладів охорони здоров'я, що надають амбулаторно-поліклінічну допомогу, у складі яких є дитячі відділення (кабінети) є форма № 112/о, яка призначена для ведення записів щодо розвитку і стану здоров'я дітей та медичного обслуговування від народження до 17 років включно (школярів - до закінчення загальноосвітнього навчального закладу), п. 27 форма № 112/о зберігається у картотеці реєстратури за роками народження і передається лікарю в день відвідування дитиною поліклініки/ЦПМСД або при відвідуванні лікарем дитини вдома, п. 28 форма № 112/о на дітей до 1 року, як правило, зберігається у кабінеті лікаря-педіатра/лікаря загальної практики - сімейного лікаря для її оперативного використання з метою забезпечення систематичного спостереження за дитиною і своєчасного проведення профілактичних заходів, п. 29 при досягненні дитиною віку 17 років включно форма № 112/о передається в поліклініку для дорослих за місцем проживання або залишається у ЦПМСД для подальшого обслуговування. Отже, Історія розвитку дитини, як її називає [PERSON] - медична карта зберігається в медичному закладі і не перебуває у [PERSON], тому доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав про задоволення цих вимог - не ґрунтуються на законі. Крім того, суд першої інстанції порушив норми матеріального права при відмові в задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності. Але відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України п.2 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема :коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках , передбачених статями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.. 49 Закону України «Про інформацію» , ст.. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що склались між сторонами випливають із вимог Сімейного Кодексу України. Обгрунтовуючи спричинення моральної шкоди, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] перешкоджає йому в спілкуванні з дитиною, говорить неправду щодо того, що він не надає допомоги на дитину, без його згоди надала дитині своє прізвище, без погодження з ним змінює місце проживання дитини, внаслідок чого він не може бачити дитину. Такими діями йому спричиняється моральна шкода (т. 1 арк.спр.71, 126 «а»-127). Нормами Сімейного кодексу в питаннях особистих немайнових прав батьків та дітей передбачено в деяких випадках відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. На підставі ч.5 ст. 159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.2 ст.162 СК України особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. По даній справі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини не укладався; рішення суду щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї ще не виносилось; рішення суду щодо визначення місця проживання дитини також не приймалось. Отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки по даним правовідносинам відшкодування моральної шкоди не передбачено законодавством. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] апеляційним судом задовольняються частково, рішення суду першої інстанції про відмову в задоволені позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає скасуванню за таких підстав. Виходячи зі змісту п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 12 червня 2009 року, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішення спору. Із позовної заяви [PERSON] вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, фактично просив суд відшкодувати йому витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду , передбачені вимогами ст.. 85 ЦПК України. На підставі ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові - не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. На підставі п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» сторонам та їхнім представникам, на користь яких ухвалено судове рішення, компенсуються фактичні витрати, пов'язані із прибуттям до суду, в тому числі з переїздом до іншого населеного пункту, за наявності підтвердних документів; на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях. На підтвердженні витрат, пов'язаних з явкою до суду [PERSON] надано наступні проїзні документи, які узгоджуються з датами призначення судових засідань: Судове засідання, призначене на 22 квітня 2015 року (т.1 арк.спр.96-99) - представник [PERSON] проїзний документ ДЄ №700061 на поїзд Одеса-Дружківка на 21 квітня 2015 року, вартістю 115,54 грн. (т.1 арк.спр.128) та ДЄ №700165 на поїзд Дружківка-Одеса на 22 квітня 2015 року, вартістю 73,87 грн. (т.1 арк.спр.129) Судове засідання, призначене на 08 червня 2015 року (т.1 арк.спр.140-143) - представник [PERSON] посадочний документ на поїзд Одеса-Дружківка на 07 червня 2015 року, вартістю 144,84 грн. (т.1 арк.спр.129 зв.) та на поїзд Дружківка-Одеса на 8 червня 2015 року, вартістю 134,25 грн. (т.1 арк.спр.129 зв.) Судове засідання, призначене на 24 червня 2015 року (т.1 арк.спр.174-176) - представник [PERSON] проїзний документ на поїзд Дружківка-Одеса на 24 червня 2015 року, вартістю 127,69 грн. (т.1 арк.спр.169) Судове засідання, призначене на 29 жовтня 2015 року (т.2 арк.спр.49-51) - представник [PERSON] проїзний документ ДЖ №605707 на поїзд Одеса - Слов'янськ на 27 жовтня 2015 року, вартістю 70,21 грн., проїзний документ ДЖ №312987 на поїзд Дружківка -Одеса на 30 жовтня 2015 року, вартістю 83,06 грн. (т.2 арк.спр.31). Загальна сума витрат на проїзд, яка підтверджується складає 749,46 грн (115,54 + 73,87 + 144,84 + 134,25 + 127,69 + 70,21 + 83,06). Крім того, в матеріалах справи містять належним чином підтверджені витрати на проживання з 28 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2015 року - Мотель «РІА» [PERSON] за квитанцією до прибуткового касового ордеру №67 від 30 жовтня 2015 року сплачено 500 грн. (т.2 арк.спр.57) та з 23 червня 2015 року по 24 червня 2015 року - Готель «МАН» [PERSON] за чеком від 23 червня 2015 року сплачено 240 грн (т.1 арк.спр 167). Отже загальна сума витрат на проїзд та проживання складає 749,46+500+240=1489,46 грн. Проте не підлягають відшкодуванню витрати на придбання проїзних документів на поїзд на 5 квітня 2015 року, 06 квітня 2015 року, оскільки в цей час розгляд справи проводився лише за позовом [PERSON]; на 19 травня 2015 року, 20 травня 2015 року, 16 серпня 2015 року, 17 серпня 2015 року, 18 серпня 2015 року, 21 вересня 2015 року, 22 вересня 2015 року, 30 вересня 2015 року, 02 жовтня 2015 року, так як на підставі матеріалів справи в ці дні розгляд справи не відбувався взагалі, оскільки вимогами ст. 85 ЦПК України передбачена компенсація витрат, пов'язаних з явкою саме до суду, а на ці дати судове засідання не призначалось; проїзні документи на 21 червня 2015 року та 23 червня 2015 року - це проїзд до Павлограда, який не має відношення до розгляду даної справи. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Апеляційний суд задовольнив зустрічні позовні вимоги в частині однієї вимоги, в той час як [PERSON] було заявлено чотири. Отже, пропорційно задоволеної частини позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути судові витрати в сумі 372,37 грн. (1489,46 / 4). В іншій частині доводи апеляційних скарг безпідставні. Так, в апеляційній скарзі [PERSON] посилався на те, що судом порушено вимоги закону при розгляді його заяви про відвід, що є підставою для скасування рішення. 14 травня 2015 року [PERSON] надав суду письмову заяву про відвід судді (т.1 арк. спр. 110, 134). Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 8 червня 2015 року (т.1 арк.спр.144-146) в задоволенні заявленого клопотання представником відповідача [PERSON] від імені відповідача [PERSON] про відвід судді Гонтар А.Л. відмовлено, оскільки обставини, на які посилається заявник не відповідають вимогам ст.ст.20-24 ЦПК України. Порушень вимог процесуального закону при винесенні даної ухвали, апеляційним судом не встановлено. Так само не встановлено порушень правил підсудності при відкритті провадження за позовом [PERSON] про стягнення аліментів. 25 лютого 2015 року [PERSON] звернулась до Дружківського міського суду про стягнення аліментів на неповнолітню дитину (т.1 арк.спр.1-2). На підставі ч.1 ст. 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Як виходить з копії паспорта [PERSON] (т.1 арк. спр. 5-6) вона зареєстрована в [ADDRESS] Відповідач [PERSON] зареєстрований [ADDRESS] (т.1 арк.спр.1-2). Отже, за позовом про стягнення аліментів [PERSON] мала право на подання позову за місцем своєї реєстрації. Розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №27/0/38-14 від 02 вересня 2014 року визначено територіальну підсудність, в тому числі, цивільних справ, які підсудні Ясинуватському міськрайонному суду Донецької області змінена на Дружківський міський суд Донецької області. На підставі викладеного, рішення суду підлягає скасуванню в частині позовних вимог, зміні в частині розміру судового збору, додаткове рішення підлягає скасуванню.

Outcome: partial