Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Заступник керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Шпиколоської сільської ради Золочівського району Львівської області із позовом до [PERSON] та співвідповідача Золочівського дочірнього лісогосподарського підприємства «Галсільліс», про відшкодування шкоди, завданої державі, у розмірі 237123,05 (двісті тридцять сім тисяч сто двадцять три гривні, 05 коп.) грн. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON], працюючи на посаді лісника обходу №4 кварталу № 29 Золочівського ДЛГП «Галсільліс» допустив самовільну вирубку 81-го дерева породи «сосна», чим спричинено шкоду від самовільної порубки на загальну суму 237 123,05 грн. Вину [PERSON] встановлено вироком Золочівського районного суду Львівської області від 20.01.2015 року, згідно з яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.197 КК України. Шкода, завдана державі має бути відшкодована у повному обсязі, оскільки відповідач являється особою, з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Прокурор в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити. Представник позивача Шпиколоська сільська рада в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Золочівського ДЛГП "Галсільліс" в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, які залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період, зокрема, ліс, ландшафти та інші природні комплекси. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 17 Лісового кодексу України, ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. За приписами статті 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель. Таким чином, порубка дерев визнається незаконною, якщо вчинена: без відповідного дозволу; за дозволом, виданим із порушенням чинного законодавства; до початку чи після закінчення установлених у дозволі строків; не на призначених ділянках чи понад установлену кількість; не тих порід дерев, які визначені в дозволі; порід, вирубку яких заборонено. Згідно з пунктом 5 статті 64 (Основні вимоги щодо ведення лісового господарства) зазначеного Кодексу, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень. Згідно з пунктами 1, 5 частини 2 статті 105 цього Кодексу, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи: винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників; винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. Стаття 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Відповідно до статей 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Під час ревізії, проведеної працівниками Золочівського ДЛГП «Галсільліс», було виявлено незаконну рубку дерев породи сосна невстановленими особами у кварталі №29. Згідно Довідки наданої Шпиколоською сільською радою Золочівського району Львівської області у постійному користуванні Золочівського ДЛГП «Галсільліс» є обхід №4 квартал 29. Вироком Золочівського районного суду Львівської області від 20 січня 2015 року у справі № 445/1871/14-к [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.197 КК України і призначено йому покарання у виді випраних робіт строком на два роки з відрахуванням в дохід держави 20% його заробітку. Ст.197 КК України передбачає відповідальність за невиконання або неналежне виконання особою, якій доручено зберігання чи охорона чужого майна, своїх обов'язків, якщо це спричинило тяжкі наслідки для власника майна. Отже, із вищенаведеного вбачається, що незаконну вирубку деревпороди сосна було здійснено вобході № 4 кварталу 29, який передано у постійне користування Золочівському ДЛГП «Галсільліс». Відповідне порушення було здійснено внаслідок неналежного виконання працівником своїх трудових обов'язків. Таким працівником являється [PERSON], що підтверджується наказом №7-к від 20 липня 2009 року «Про прийняття на роботу» згідно із яким [PERSON] прийнято на посаду лісника обходу №4 Золочівського ДЛГП «Галсільліс». Відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно роз'яснень Вищого господарського суду України, наведених у постанові від 09 лютого 2016 року у справі № 907/556/15 підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Таким чином, при вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства факту правопорушення, слід виходити з того, що обов'язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які й повинні нести відповідальність за невиконання та неналежне виконання згаданих обов'язків, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок та пошкодження дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов'язків. Як вбачається із матеріалів справи постійним лісокористувачем виступає Золочівське дочірнє лісогосподарське підприємство «Галсільліс». У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Оскільки стаття 33 ЦПК України передбачає заміну відповідача тільки за заявою позивача по справі, суд самостійно позбавлений можливості замінити неналежного відповідача, [PERSON], на належного - Золочівське дочірнє лісогосподарське підприємство «Галсільліс». Позивач та його представник не заявляли клопотання про заміну неналежного відповідача по справі, а отже у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки вони заявлені не до належного відповідача.

Outcome: dismissed