Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

31.08.2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, в якому просить уснути йому перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , у його вихованні та визначити спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дитиною шляхом встановлення систематичних побачень, можливості у вихідін та святкові дні перебувати з дитиною за місцем проживання батька, можливості батька разом з дитиною відвідувати культурно-роважальні заклади. Визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні і спілкуванні із сином [PERSON] , [INFO] : - кожного тиждня з неділі 8.00 год по середу включно до 20.00 годин за місцем проживання батька; - в літній період увесь липень місяць перебування у батька на морі на оздоровленні; - в день народження дитини мати 8 годин часу з можливістю ночівлі та повний наступний день після дня народження для привітання. В обгрунтування позову посилається на те, що він від спільного проживання з відповідачкою має сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до нотаріально посвідченого договру між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 15.03.2019 року передбачено порядок зустрічей батька з дитиною у будь-який день тиждня з 09.00 год до 21.00 год, атакож за попередньою домовленістю з матір`ю брати дитину до себе за місцем проживання батька у вихідні дні. Проте фактично такої домовленості вони дійти не можуть, клалася ситуація, за якою позивач може забрати дитину лише після сплати позивачу певної суми коштів. Останнім часом відповідачка повністю почала перешкоджати бачитися з дитиною, а коли він сукчив за дитиною та забрав її до себе - заявляє до полоіції про викрадення дитини.крім того відповідачка не завжди належно виконує батьківські обов`язки , залишає дитину саму, дитина харчується не за графіком та неналежними продуктами. Він є власником торгівельного комплексу Єльмирі на ринку колос, є приватним підприємуем, має у власності земельну ділянку та нежитловий будинок в [ADDRESS] . Його будинок на березі Чорного моря облаштований усім необхідним для дитини, син має змогу постійно відпочивати та оздоровлюватися. Між батьком та сином склалися довірливі та доброзичливі стосунки. В грудні 2020 року надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, щов провадженні суду перебуває позовна заява за позовом [PERSON] , до [PERSON] про розірвання вказаного Договору щодо здійснення батьківських прав саме з причин його невиконання Батьком дитини. Так, позивач сплачує аліменти на утримання сина нерегулярно та в недостатньому розмірі,маєзаборгованість більше 40 000 грн., забирає дитину без попередження. Крім того були випадки, коли позивач застосовував до неї психологічне насильство та погрожував їй фізичною розправою, якщо вона не віддасть йому дитину. Вона вимушена була звертатися до поліції з заявамип ро викрадення дитини позивачем. Залишення маленького рухливого , добре розвиненого хлопчика разом з батьком, якому виповнилося 71 рік і він має багато захворюювань, є інвалідом 2 групи , без матері - може ставити небезпеку для здоров`я дитини. Вона є хорошою матір`ю, завжди піклувалася про сина, який від народження проживає з нею, і вимушена постійно нервувати , аби з дитинолю нічого не сталося в колі сторонніх людей та в невідомій обстановці. Батько почав спілкуватися з дитиню лише , коли сину виповнилося два роки, до того вона була зареєстрована матір`ю-одиначкою. Також зазначає, що позивач не має власного ждитла, адже у квартирі за місцем своєї реєстрації йому належить лише 1\\3 частка, а булинок в Очакові - є нежитловим приміщенням човнової станції, отже проживання там малолітної дитини є сумнівним. Зазначає, що не погоджується з запропонованим графіком побачень, оскільки залишати надовго маленьку дитину з особою похилого віку та інвалідом є небезпечним. Крім того, за вимогою батька , син повинен проживати у нього чотири днів на тиждень, що суперечить визначеному місцю проживання з матір`ю . Тому зустрічі сина з батьком мають відбуватися лише в пристуності матері та на декілька годин один раз на тиждень. Оздоровлення дитини на морі може відбуватися також лише в пристуності матері та на один тиждень максимум. В лютому 2021 року надійшла відповідь на відзив , в якому зазначають, що саме в зв`язку з невиконаням умов нотаріального догвору позивач і вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ним повністю здійснюється забезпечення дитини , відповідачка навмисно замовчує долдаткові витрти позивача, асаме забезпечення продуктами харчування, іграшки, одяг, оплата дитячого садочка. Він може забезпечити кращі умови проживання дитини, оскільки має і достатній заробіток і житлову площу, оснащену під потреби дитини. [PERSON] , маніпулює дитиною для забезпечення власних матеріальних потреб. Натомість відповідачка взагалі не надає суду відомості, в яких умовах вона проживає з дитиною, чи має власний дохід для забезпечення дитини. В лютому 2021 року представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив. Зазначає, що саме батьком не виконувалися умови нотаріального договру, адже він приїзджав без попередження та забирав дитину силоміць, з погрозами щодо неї, а потім декілька днів не повертаючи хлопчика до матері. Вона є дбайливою матір`ю і її майновий стан не має значення для даної справи. Натомість, позивач хизуючись своїми доходами та нерухомістю, має заборгованість по сплаті аліментів більше 40 тисяч гривень. Вона не заперечує оплату позивачем групи розвитку дитини, проте це є додатковими витратиами, передбаченими умовами Договору , і не мають відношення до аліментів. Докази придбання продуктів у ТЦ "Метро" не є належними доказами утримання дитини. Надані позивачем [PERSON] про здійсненя догляду за дитиною до трьох років від 02.06.2020 року , якими він найняв сторонніх осіб для догляду за дитиною - сином [PERSON] - взагалі не є належними доказами по справі, сокільки невідомо, чи є ці особи професійними няньками та чи мають взагалі дозвіл та досвід на виконання таких послуг. До того ж мати на такий догляд за дитиною дозволу не надавала. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. 01.09.2020 року матеріали справи передано судді Гуденко О.А. 02.092020 року позовну заяву ухвалою судді залишено без руху. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.09.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. У зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 22.12.2020 року. 22 грудня 2020 року представником третьої особи був долучений висновок органу опіки та піклування. 22.12.2020 року підготовче засідання було відкладено за клопотанням представника відповідача. Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 квітня 2021 року на 15.00 год. у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва. Залучено до участі у справі Орган опіки та піклування ММР в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виключивши з числа третіх осіб Службу у справах дітей адміністрації Центрального району ММР. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову та просили про його задоволення. Позивач пояснив, що відповідачка раніше не давала йому бачитися з сином, налаштовувала дитину проти нього. Проте останнім часом вони дійшли порозуміння і суперечності у них виникають лише щодо літнього відпочинку дитини у нього в будинку на морі в м.Очаків. Він вважає, що дитина повинна дихати свіжим повітрям та нормально харчуватися, а не проживати влітку в місті біля травмайних колій та дихати пилюкою. Він має облаштований належним чином будинок на морському узбережжі, де створено для дитини усі умови. У нього є квартира в Миколаєві , облаштована усім необхідним, натомість наразі дитина проживає в поганих умовах в маленькій квартирі, як в "сараї". Він забезпчена людина, прагне надати дитині все найкраще, мати дитини не має нормального доходу та не може забезпечити дитину , отже дитина повинна проводити більше часу з ним. Щодо святкування дня народження дитини, то вони дійсно з матір`ю дитини зможуть домовотися. Ззаначив, що він любить свого сина, бажає його виховувати і приймати участь у його житті, може доглядати за ним та свторити йому належні умови проживання, може сам виховувати та долглядати сина, який часто проводив з ним час і без матері змалечку. В судовому засіданні відповідачка частково не заперечувала проти позовних вимог. Зазначила, що не заперечує проти спілкування сина з батькорм, це раніше у них були певні непорозуміння, останнім часом вони вже знаходять спільну мову і часто вже разом проводять час з дитиною. Не заперечує, що батько купує дитині іграшки, їжу та одяг. Але зазначає, що з огляду на малий вік хлопчика та похилий вік батька , його не можна залишати ночувати з батьком та віддавати на море без її присутності. Не заперечує проти спілкування сина з батьком у вихідні та в будні дні, але після відвідування ним дитячого садочка, та відпочинку Марка на морі в Очакові - але разом з нею. Представник відповідачки підтримала заперечення, виклдаені у відзиві на позов. Звернула увагу суду на те, що помешкання в м.Очакові є нежитловим приміщенням човникової станції, отже чи можливе проживання там малолітньої дитини . Позивач раніше погрожував відповідачці , намагався забрати у неї сина, отже у сторін і були конфлікти щодо спілкування з дитиною. З огляду на малолітній вік дитини залишення його на тривалий час з батьком без пристуності матері не є доцільним. Крім того, сторони самі добровільно визначили місце проживання дитини саме з матір`ю , а отже проживання дитини у батька 4 дні на тиждень,як-то заявляє позивач, є фактичною зміною місця проживання дитини, що суперечить її інтересам. Представник органу опіки та піклування надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність , підтримала наданий висновок про визначенян способу участі батька у вихованні дитини. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали справи та перевіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами не оспорюється , що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження умов проживання від 05.08.2020 року № 14, складеного працівниками сектору у справах дітей, опіки та піклування УОГП Очаківської міської ради, за адресою [ADDRESS] в будинку зі всіма зручностями та облаштованому усім необхідним - для хлопчика створені всі необхідні умови для сну, відпочинку та розвитку дитини, хлопчик забезпечений усім необхідним. Згідно витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме ймано за вказаною адресою є нежитлова будівля, човнова станція , загальною площею 212 кв.м., належить на праві власності [PERSON] . Також позивачу належить 1\\3 частка у праві власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,7 кв.м. Згідно умов Договору, укладеного 15 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В., зареєстрований в реєстрі за № 114, п. 1.3 - місцем проживання дитини [PERSON] , [INFO] , батьки визначили місце проживання матері . Згідно розділу 2 вказаного Договору, Батько має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дитиною у будь-який день тиждня з 09.00 год до 21.00 год, а також за попередньою домовленістю з матір`ю брати дитину до себе за місцем проживання батька у вихідні дні. У літній період кожен з Батьків має право проводити більше часу разом з дитиною та відпочивати з нею на території України тощо. В літній період з метою оздоровлення дитини мати не заперечує проти його відпочинку та проживання у будинку батька , який розташований на узбережжі м.Очакова та батько не заперечує проти відпочинку дитини разом з матір`ю на курортах за її розсудом , тобто кожний з батьків має право відпочивати разом з дитиною в літній період не менше 1,5 місяці кожний та цей період може бути змінений за домовленістю між батьками. Згідно п.3.1 договору до обов`язків матері входить не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком , завчасно повідомляти батька про час та день зустрічі з дитиною, а також повідомляти про причини , що унеможливлюють такі зустрічі. Зігдно п. 3.2 Договору такі ж обов`язки визначено і у батька. Відповідно до всиновку про визначення способу участі [PERSON] у вихованні [PERSON] , 04.06.2017 року - виконавчого комітетту Миколаївської міської ради від 21.12.2020 року рекомендовано визначити порядок участі батька у вихованні малолітньої дитини , надавши йому можливість спілкування з дитиною : кожну першу та третю суботи місяця та кожну другу та четверту неділю місяця з 10.00 години до 18.00 години ; побачення з дитиною кожної середи з 17.00 години до 20.00 години, оздоровлення дитини, свята та день народження дитини за домовленістю між батьками. Перші три місяці зустрічі батька з дитиною мають відбуватися у присутності матері. В матеріалах справи наявні звернення від [PERSON] до органів поліції щодо викрадення батьком [PERSON] дитини . Згідно відповідей ГУНП в Миколаївській області - перевірка була припинена в зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. Також позиваечм надано в матеріали справи докази, що він не перебуває на психіатричному та наркологічному обліку. Також [PERSON] 02 червня 2020 та 04 травня 2020 року уклав Договори про здійснення догляду за дитиною з фізичними осбами - на підтвердження можливості здійснення ним належного догляду за малолтньою дитиною. Проте суд не може прийняти вказані Договори до уваги, оскільки вони не містять необхідних реквізитів на підтвердження того, що особи, які є виконавцями вказаних послуг, мають необхідні навики для надання послуг для догляду за дитиною ( медичні книжки, відповідну освіту чи досвід роботи тощо) та взагалі не містять даних вказаних осіб. Також позивач надав чеки з магазинів, що він купував подарунки дитині 19 грудня 2020 року, в січні 2021 року купував сину одяг та в грудні 2020 року купував продукти харчування. Проте вказані докази є підтвердженням лише того, що позивач виконував свої звичайні батьківськи обов`язки щодо утримання дитини та забезпечення її належного розвитку та забезпечення звичайних потреб дитини - та не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Разом з тим, з огляду на нгаявні матеріали справи та пояснення сторін та їх представникіВ, суд вважає доведеним факт, що батьки дитини дійсно не дотримуються умов вищевказаного Договору та існують перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, для усунення яких позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх батьківських прав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. При вирішенні таких спорів судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний приймати участь в її вихованні та має право та особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, із ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, в спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною, та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Але разом з тим , лише краще матеріальне забезпечення одного з батьків не може мати безумовне переважне значення у наданні переваги такому з батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною. Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною шостою статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки і піклування може визначити місце зустрічі батька з дитиною (за місцем проживання когось із них чи іншої особи), періодичність та тривалість їх. Висновок органу опіки і піклування має базуватися на достовірній інформації про усі фактичні обставини, які можуть мати істотне значення та ретельному їх з`ясуванні. Такий висновок є рекомендаційним, тому суд може постановити інше рішення, ніж пропонує орган опіки та піклування. Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. У зв`язку із зазначеним, суд вважає, що способи участі батька у вихованні сина та спілкування з ним, які визначені в позові не в повній мірі відповідають як інтересам дитини, так і інтересам батьків. Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. За такого, з урахуванням вікових потреб малолітньої дитини, необхідності чіткого визначення для дитини такого віку місця його постійного проживання, яке передбачає також і ночівлю, і дотримання усталеного режиму дня, відвідування дитиною закладу дошкільної освіти - слід встановити наступний графік побачення батька [PERSON] з сином кожну першу та третю суботи місяця та кожну другу та четверту неділю місяця з 09.00 години до 20.00 години перші два місяці у присутності матері, в подальшому без присутності матері; побачення з дитиною кожної середи з 16.00 години до 21.00 години без присутності матері. Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її віковим потребам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання сина. Суд також вважає обґрунтованою та такою, що відповідає інтересам дитини, а також з огляду на визнання позовних вимог в цій частині відповідачем, вимогу про забезпечення спільного відпочинку батька із сином протягом липня місяця на морі , але, з врахуванням віку дитини, першого літнього спільного відпочинкутакий відпочинок можливо лише у присутності матері ( в судовому засіданні проти такого не заперечував і позивач) , в подальшому без присутності матері але згоди самої дитини. Таке не суперечитиме його інтересам та інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батька щодо дитини. Щодо вимог позову спільно з сином проводити святкування дня народження дитини [INFO] кожного року протягом 8 годлин та з ночівлею та протягом наступного дня з батьком- то з огляду на пояснення сторін в судовму засіданні - суд вважає за можливе визначити можливість батька спільно з сином проводити святкування дня народження дитини - за попередньою домовленістю між сторонами так само як і можливість батька на побачення з сином у святкові дні та відвідування культурно-розважальних заходів та закладів також за попередньою домовленістю з матір`ю дитини. Суд наголошує, що, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану. Ані органом опіки та піклування, ані відповідачем у справі не надано суду доказів на підтвердження висновку про те, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише постійно у присутності матері, а так само що між батьком та дитиною існують перешкоди у спілкуванні. Проте і позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що інтересам трирічної дитини, враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю від народження, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, відповідає фактичне проживання з батьком без присутності матері по чотири дні на тиждень. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Окрім цього, з урахування вікових змін дитини, її розвитку та потреб, сторони не позбавлені у майбутньому права звернутися до суду із позовом про зміну встановленого судом способу участі у вихованні дитини. При цьому відсутність конкретизації місць таких зустрічей надає батькам, між якими відсутня належна комунікація, можливість погодити нейтральну, комфортну для всіх, територію для зустрічей, в тому числі у громадських місцях культурно-розважального характеру, зокрема, парк, кінотеатр, торгово-розважальний центр та інші громадські місця, що призначені для повноцінного відпочинку дитини та відповідають віку, стану здоров`я дитини чи її інтересам. При цьому суд вважає за необхідне обумовити, що спільні зустрічі [PERSON] із сином у дні та години можливо змінювати за погодженням із [PERSON] та з урахуванням бажання дитини, що максимально враховує інтереси дитини та неприязні стосунки сторін у справі. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позовної заяви про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, оскільки батьки не дійшли згоди щодо способів участі батька у вихованні дитини та в спілкуванні з нею, яка проживає разом із матір`ю, а остання частково перешкоджає батькові в спілкуванні з сином та його вихованні, та необхідність часткового задволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави , оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 840 грн 80 коп. судового збору. Судові витрати на правову допомогуу розмірі 6000 грн з позивача в силу положень ст. 137,141 ЦПК України на користь відповідача стягненню не підлягають з огляду на задоволення позовних вимог. При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Outcome: partial