Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

14.03.2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.12.2015 року він звернувся з заявою № 185 на імя голови Лебединської районної організації УТМР, в якій просив надати йому інформацію щодо прізвищ, імен та по батькові єгерів районної організації та повідомити про факти виявлення єгерями злочинів, але складення в цих випадках адміністративних протоколів. До моменту звернення до суду відповідачем не надана йому відповідь на його заяву, не зважаючи на його усне нагадування по телефону у лютому 2016 року. Вважаючи, що дії відповідача порушують норми чинного законодавства та його конституційне право на розгляд звернень та отримання обґрунтованої інформації на поставлені запитання, він просить визнати протиправними дії відповідача ігнорування розгляду його заяви та ненадання відповіді такими, що порушили Закон України «Про звернення громадян», його права на розгляд заяви та отримання інформації та зобовязати розглянути його заяву № 185 від 31.12.2015 року та надати інформацію на поставлені питання. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги в повному обсязі та пояснив, що не згоден з поясненнями представника відповідача про те, що відповідачем направлялась йому відповідь 05.01.2016 року простим поштовим відправленням, оскільки зафіксований ним відеозапис від 09.09.2016 року бесіди з бухгалтером районної організації УТМР [PERSON]- свідчить про відсутність в розпорядженні бухгалтера, яка здійснювала відправку кореспонденції з УТМР, поштових конвертів з марками вартістю 2.50 грн., які діяли станом на 05.01.2016 року. Наявні в сейфі бухгалтера конверти, були вартістю 1.50 грн., а з марками по 2.50 грн. з датою випуску - березень 2016 року. Про факти доклеювання на конверт марок ніхто з допитаних свідків не зазначав. Позивач просить визнати протиправними дії відповідача та стягнути з нього понесені ним витрати: витрати на проїзд з с. Будилки до м. Лебедина в попереднє та судові засідання ( 30.05.2016, 14.06.2016 року, 24.06.2016 року , 02.09.2016 року та 13.09.2016 року в розмірі 61грн. з розрахунку 6.25 грн. в одну сторону та 6 грн. в зворотному напрямі; компенсувати витрати за відрив від звичайних занять в розмірі 189.84 грн., виходячи з мінімальної заробітної плати - 1450 грн. за пять днів; добові витрати по 30 грн. за пять днів 150 грн., всього відшкодувати судових витрат на загальну суму 400.84 грн. Представник відповідача позов не визнав повністю та пояснив, що заяву позивача було отримано 31.12.2015 року та зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції під № 7. 05.01.2016 року йому була направлена відповідь простим поштовим відправленням, про що мається запис у журналі вихідної кореспонденції за вихідним номером 1. Відправка відповіді на заяву рекомендованим листом законом не передбачена. З цих підстав вважає позов [PERSON] не обгрунтованим та просить відмовити в його задоволенні. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що першого робочого дня після святкування Нового 2016 року головою районної організації [PERSON] та єгерем [PERSON] в присутності єгеря- водія [PERSON] була складена відповідь на заяву [PERSON], яку на комп'ютері набрала [PERSON], а відніс її до поштової скриньки на центральному відділенні зв'язку [PERSON] Свідок [PERSON] також пояснила, що заяву [PERSON], яку він особисто приніс до УТМР 31.12.2016 року, вона відразу зареєструвала в журналі вхідної кореспонденції, а керівнику передала 05.01.2016 року. Працівника кадрової служби в районній організації УТМР немає. Вона, як бухгалтер районної організації, виплачує заробітну плату працівникам УТМР, в тому числі і єгерям, по надісланій обласною організацією УТМР відомості. В якому конкретно конверті вона відправляла відповідь [PERSON] - на даний час не пам'ятає, але оскільки конверт не повертався, то відправлений був в належному конверті. Крім наявних у сейфі конвертів, які були зафіксовані [PERSON] 09.09.2016 року, могли бути і інші конверти. З оглянутих а судовому засіданні книг реєстрації вхідної кореспонденції УТМР від 10.01.2014 року та вихідної кореспонденції від 18.02.2014 року вбачається, що у книзі вхідної кореспонденції під №7 від 31.12.2015 року зазначений запис про надходження від [PERSON] заяви №185, у книзі вихідної кореспонденції під №1 зареєстрований запис про відправлення [PERSON] відповіді на його заяву №185 від 05.01.2016 року. Вислухавши сторони та свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного:\~\~ Даний спір між сторонами виник з цивільних правовідносин, які регулюються ст..ст. 16 ЦПК України, Законами України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації». Відповідності до\~ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Законом України "Про доступ до публічної інформації"\~регламентований порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. Статтею 3 Закону\~\~України "Про доступ до публічної інформації" визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації",\~доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію. Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації (п.6 ч.1\~ст.14 Закону N 2939-VI). Запит на інформацію, згідно з частиною першою\~\~статті 19 вказаного Закону, - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга\~\~\~статті 19 Закону України № 2939-VI). Відповідно до ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше пяти робочих днів з дня отримання запиту. У разі, якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше пяти робочих днів з дня отримання запиту. Відповідно до частини 2\~статті 22 вказаного закону,\~розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.. Право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації передбачено\~\~\~статтею 23 Закону України "Про доступ до публічної інформації ". Отже, аналіз вищезазначеного законодавства свідчить про те, що позивач, у відповідності з діючим законодавством, мав законні підстави для звернення до Лебединської районної організації УТМР для надання необхідної інформації в межах наданих останньому повноважень. При цьому, ним були дотримані всі необхідні вимоги до форми заяви. В судовому засіданні встановлено, що 31.12.2015 року [PERSON] звернувся з заявою на імя голови Лебединської районної організації УТМР [PERSON], в якій просив надати конкретну інформацію з питань: надання в письмовому вигляді прізвищ, імен та по батькові всіх єгерів, що входять до складу Лебединської РО УТМР; інформацію про випадки , коли єгері виявляли у лісі правопорушників, браконьєрів, чи мисливців, що вчинили незаконні дії, але складали протоколи про дрібне правопорушення замість фактично скоєного більш тяжкого правопорушення (а.с.36). Не отримавши в установлений законом строк належної відповіді, [PERSON] по телефону звертався в лютому 2016 року до голови районної організації УТМР [PERSON] про причини ненадання відповіді, але отримував відповідь про те, що це конфіденційна інформація і з цих питань він має звертатись до обласної організації. Вказаний факт підтвердив в судовому засіданні [PERSON], але строк звернення вказав до Нового року, тобто до моменту його звернення з письмовою заявою. До цього часу [PERSON] відповіді на подану ним заяву не отримав. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. З цього випливає, що предметом доказування відповідачем своїх заперечень являється факт розгляду заяви відповідачем та отримання відповіді на заяву позивачем. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. З оглянутих в судовому засіданні книг реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції в районній організації УТМР від 10.01.2014 року та вихідної кореспонденції від 18.02.2014 року вбачається, що у книзі вхідної кореспонденції під №7 від 31.12.2015 року зазначений запис про надходження від [PERSON] заяви №185, у книзі вихідної кореспонденції під №1 зареєстрований запис про відправлення [PERSON] відповіді на його заяву №185 від 05.01.2016 року. Факт складання відповіді та відправлення її позивачу саме 05.01.2016 року підтвердили в судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є працівниками районної організації УТМР та займають посади відповідно: голови правління, бухгалтера та єгеря. До їх показів суд відноситься критично з наступних підстав: Ці особи являються заінтересованими, оскільки [PERSON] є головою правління районної організації УТРМ та безпосередньо на нього покладені обовязки розгляду заяв та звернень громадян; [PERSON] та [PERSON] безпосередньо йому підпорядковані. В показах [PERSON] та [PERSON] маються розбіжності щодо часу відправлення листа позивачеві: перша сказала, що відповідь була відправлена через [PERSON] в першій половині дня (до обіду), останній пояснив, що в кінці робочого дня ( приблизно о 16 годині) він особисто вкинув листа у поштову скриньку в центральному відділенні поштового звязку, пішовши з роботи раніше встановленого часу ( 17 годин). Жоден з них нічого не говорив про наклеювання додаткових марок на конверті. Наданий для огляду в судовому засіданні відеозапис позивача від 09.09.2016 року про розмову в офісі районної організації УТМР з бухгалтером [PERSON] щодо наявності поштових конвертів в сейфі бухгалтера, яка займається реєстрацією та відправленням поштової кореспонденції, свідчить про відсутність у відповідача поштових конвертів з марками вартістю 2.50 грн., які потрібні були для відправки кореспонденції станом на 05.01.2016 року. Цей відеозапис не спростований свідком [PERSON] при додатковому допиті її в судовому засіданні чи представником відповідача. Той факт, що позивач до цього часу не отримав відповідь на подану ним заяву №185 від 31.12.2016 року, підтверджує сумніви суду щодо достовірності показів свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Не дивлячись на те, що законом не передбачено обовязкового відправлення відповіді позивачеві рекомендованим поштовим відправленням, відповідач повинен був враховувати, що такий спосіб відправки відповіді може бути єдиним для підтвердження правомірності своїх дій щодо розгляду та своєчасного надання відповіді заявникові. Реєстрація відповіді у книзі вихідної кореспонденції відповідача ще не стверджує направлення цієї відповіді, оскільки даних про отримання цієї відповіді позивачем стороною відповідача не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо ігнорування розгляду заяви позивача №185 та ненадання відповіді на неї та вважає їх такими, що порушили Закон України «Про доступ до публічної інформації» та право [PERSON] на отримання інформації. Тому вважає необхідним зобовязати відповідача розглянути подану позивачем заяву та надати обґрунтовану відповідь на поставлені запити. При цьому суд звертає увагу відповідача на те, що не може бути відмовлено в наданні інформації про прізвища, імена та по батькові єгерів Лебединської районної організації УТМР із-за відсутності у них кадрової служби, оскільки в районній організації працює лише 7 єгерів, вони є штатними працівниками цієї організації, їм виплачується заробітна плата бухгалтером [PERSON], тобто відповідач володіє цією інформацією та є її розпорядником. Щодо позиції представника відповідача в судовому засіданні з приводу не визнання районної організації УТМР належним відповідачем у справі, оскільки в позовній заяві відповідачем значиться Лебединська обласна організація УТМР, суд вважає, що позивачем при подачі позову допущена описка: замість «районної» організації зазначена «обласна», про що позивачем було заявлено в попередньому судовому засіданні 14.06.2016 року. Крім того, відповідачем зазначена саме Лебединська організація УТМР і вказана її юридична адреса: м. Лебедин, туп. Олешнянський 3. Про визнання вказаного запису опискою було прийняте протокольне рішення. Ця описка не впливає на розгляд даної справи, оскільки повноваження відповідача були встановлені в судовому засіданні. Поряд з цим, вимоги позивача про відшкодування йому судових витрат, повязаних з явкою до суду, на загальну суму 400.84 грн. підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне: Відповідно до ст.85 ЦПК України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалене судове рішення і яка не є субєктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові ( у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Враховуючи, що позивач не працює, йому повинна бути виплачена компенсація за відрив від звичайних занять. Однак, граничний розмір компенсації за відрив від звичайних занять не може перевищувати розмір мінімальної заробітної плати, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять (п.3 додатку до постанови КМ України № 590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави». Так, згідно з журналом судових засідань, позивач перебував в судових засіданнях: 30.05.2016р. 5 хв., 14.06.2016р. 03 хв., 24.06.2016р. 64 хв., 02.09.2016 60 хв., 13.09.2016 р. 65 хв. Виходячи з мінімальної заробітної плати 1378 грн., встановленої станом на 01.01.2016 року, середньоденна компенсація за відрив від звичайних занять розраховується наступним чином: за 30.05.2016 р. - 1378 : 19 робочих днів = 72.53 грн., втрати за 1 годину 72.53:8 = 9.08 грн., втрати за 1 хвилину 9.08 : 60 = 0.15 грн. х 5 хв. (тривалість судового засідання ). Отже, 30.05.2016р. позивачу слід компенсувати втрати в розмірі 0.76 грн. Проведенням аналогічних розрахунків за 14.06.2016р., визначаємо розмір втрат в сумі 0.45 грн.( 1378: 19 робочі дні : 8 : 60 х3 хв.=0.45 грн.). Втрати за 24.06.2016р. становлять 9.60 грн.; за 02.09.2016 р. 7,83 грн. ; за 13.09.2016 р. 8,45 грн. Таким чином, розмір компенсації за втрату звичайних занять за 5 судових засідання становить 27.09 грн. Виплата добових регулюється Постановою Кабінету Міністрів України №98 від 02.02.2011 р. та № 590 від 27.04.2006 р. « Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» у разі переїзду до іншого населеного пункту. На думку суду, підстав для виплати добових позивачу немає, оскільки нормами адміністративного судочинства передбачена підсудність адміністративних справ по територіальності - тобто за місцем проживання відповідача, а у окремих випадках і за місцем проживання позивача. Наявність правил підсудності цивільних справ зумовлює необхідність переїзду сторін та їхніх представників до іншого населеного пункту, в якому знаходиться суд, що розглядає справу. В даному випадку позивач [PERSON] проживає на території, що підсудна Лебединському районному суду, а саме: в с. Будилка Лебединського району, яке до того ж знаходиться на незначній відстані від м. Лебедина ( 12 км), що не зумовлює його переїзд до іншого населеного пункту для розгляду справи у Лебединському районному суді чи наймання житла. Максимальний час, який був затрачений позивачем на розгляд справи в суді 1 год. 05 хв., інші засідання проводились в межах 3, 5 та 60хв. З цього випливає, що необхідності у виплаті позивачеві добових немає. Крім того, суд не може взяти до уваги розрахунок судових витрат позивача та його доводи про можливість застосування при складенні цього розрахунку нормативних документів, які регулюють оплату витрат на відрядження, так як вказані документи регулюють виплату добових та оплату вартості проїзду особам, які виконують професійні обовязки поза межами того населеного пункту, де розташоване їх місце роботи, а не їх місце проживання. Тому в задоволенні вимог позивача в цій частині слід відмовити. Відшкодування транспортних витрат, повязаних з переїздом в м. Лебедин в судові засідання, ч.2 ст.79 та ст. 85 ЦПК України не передбачені. Тому в цій частині вимоги позивача не підлягають задоволенню. Всього, таким чином, позивачеві підлягає виплата з Лебединської районної організації Українське Товариство мисливців і рибалок компенсаційних витрат, повязаних з розглядом цивільної справи, на суму 27.09 грн. Крім того, відповідно до ч.3\~ст. 6 Закону України «Про судовий збір»\~за подання позовної заяви, що має немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв немайнового характеру та складає 551.20 грн. З урахуванням ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. \~\~\~\~ Оскільки позивачу ухвалою суду від 20.05.2016 року відстрочена сплата судового збору при подачі цивільного позову до прийняття рішення, згідно з ч. 3\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551.20 грн. в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved