Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

В травні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" (надалі по тексту відповідач), в якому просила стягнути з останнього на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за період з 01.02.2014 по 28.04.2016 рр. у розмірі 68 089,44 грн. без вирахування податку та інших обовязкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 по 23.05.2016 рр. у розмірі 4 512,00 грн. без вирахування податку та інших обовязкових платежів; компенсацію втрати частини грошового доходу у зв'язку з порушеннім строків їх виплати у розмірі 19 552,11 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В процесі розгляду справи позивач згідно заяви від 11.07.2016 року збільшила свої позовні вимоги в частині середного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 по 11.07.2016 рр. у розмірі 13 836,80 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01.02.2000 року вона перебувала у трудових відносинах ПАТ "Київсоюзшляхпроект" та працювала на посаді інженера І категорії технічного відділу. Наказом відповідача №30-ос від 19.04.2016 року її було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиплатою заробітної плати, але не було проведено статочний розрахунок з виплати заробітної плати, не виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в розмірі - 68 089,44 грн. За таких обставин позивач просить також стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за 46 робочих днів прострочки за період з 29.04.2016 по 11.07.2016 рр. у розмірі - 13 836,80 грн., компенсації втрати частини його доходу за період з лютого 2014р. по березень 2016р. у розмірі 19 552,11 грн. у зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати. Крім того, позивачка зазначила, що внаслідок неправомірних дій відповідача, що порушили її трудові права їй було спричинено душевні страждання, оскільки заробітна плата єдине джерело доходів, а на її утриманні двоє неповнолітній дочок. В судове засідання позивач не з'явилась, але подала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи, в розумінні положень ч. 5 ст. 74 та ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" де з 01.02.2000 року працювала на посаді економіста, наказ «4-ок від 07.02.2000 року. Судом встановлено, що в зв'язку з реєстрацією шлюбу 10 липня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується випискою з паспорту (а.с. 12). Судом встановлено, що наказом №30-ос про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] 28 квітня 2016 року звільнена з посади інженера 1 категорії за ст. 38 КЗпПУ з зв'язку з невиплатою заробітної плати (а.с. 23). Незважаючи на те, що позивачем виконувалась належним чином поручена їй робота, відповідачем не було здійснено повного розрахунку з позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі. Відповідно до Довідки №46 від 11.05.2016 року заборгованість ПАТ «Київсоюзшляхпроект» по виплаті заробітної плати перед [PERSON] становить 68 089,44 грн. за період з лютого 2014 - квітень 2016 року. ( а.с. 24). Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Таким чином, оскільки відповідачем заробітна плата не була виплачена позивачу при звільненні, вона підлягає стягненню за рішенням суду. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, як вже зазначалось вище вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено заробітну плату в повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати, розмір якого обрахований наступним чином. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середній заробіток обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Між тим, позивачем було помилково обрахована середньомісячна заробітна плата. Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за останні два повних місяці, що передують звільненню в сумі - 6 064,69 грн., а саме за березень 2016 року - 3 017,00 грн. та за лютий 2016 року - 3 047,69 грн. (довідка №46 від 11.05.2016), сума яких підлягає діленню на відпрацьовані 22+21 робочих днів за цей період, що становить - 141,04 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, яка підлягає множенню на кількість робочих днів затримки - 46 днів, а саме з 29 квітня 2016 року по 11 липня 2016 року. Таким чином, сума середнього заробітку розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні становить - 6 487,84 грн. (141,04 х 46). Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на оплату заробітної плати, суд перевіривши наданий позивачем розрахунок на відповідність Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Згідно вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягає, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) разом із сумою індексації. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Таким чином, сума компенсації працівникам здійснюється відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При розрахунку використовується статистична інформація Головного управління статистики у м. Києві, опублікована на сайті www.ukrstat.gov.ua. та зазначена у наступному розрахунку: (сума заробітної плати нарахованої за відповідний місяць) х (величина приросту індексу споживчих цін) : 100, таким чином компенсація втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати період з лютого 2014р. - березень 2016р. становить 19 552,11 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Позивач зазначає, що у зв'язку із порушенням прав позивача [PERSON] зазнала моральних страждань та в якості компенсації остання просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 10 000,00 грн. Пояснив суду, що заробітна плата є єдиним джерелом її доходів. Позивачка є матір'ю та самостійно утримує двох неповнолітніх дочок, оскільки колишній чоловік ухиляється від сплати аліментів на дітей. Крім того в зв'язку з неправомірними діями відповідача, що полягають у невиплаті заробітної плати, [PERSON] зазнала додаткових витрат пов'язаний із оплатою правової допомоги адвоката для захисту своїх прав та законних інтересі, все це у сукупності спричинило їй душевні страждання. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, позивач зазнала душевних страждань, в неї виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, яку було спричинено боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі - 2000,00 грн. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до наданої довідки №46 від 11.05.2016р., що міститься у матеріалах справи, сума заробітної плати позивачки за березень 2016 року становить: 3017,00 грн. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 380,91 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: partial