Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він має майже 15 років стажу роботи лікарем стоматологом. Останній час він працював на 0,5 посади лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії №2 Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва та 0,5 посади лікаря-стоматолога-терапевта госпрозрахункового стоматологічного відділення філії №2 Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва. 20.08.2015 року його на роботі ознайомили з наказом №257 від 20.08.2015 року про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни, а саме відсутність його на робочому місці більше трьох годин без поважних причин 05.08.2015 року та 17.08.2015 року. Він розписався з відміткою, що не згоден з наказом. 05.08.2015 року він дійсно мав бути на роботі у першу зміну, але мав незадовільний стан здоров'я, погане самопочуття, тому о 8 годині 29 хвилин він зателефонував до чергового в реєстратурі та повідомив про свій стан. До лікаря в цей день він не звертався, лікувався самостійно. 06.08.2015 року він вийшов на роботу, де керівництво ознайомило його із рапортом за прогул 05.08.2015 року, на який він надав свої заперечення. 07.08.2015 року стан його здоров'я погіршився і він звернувся до лікаря, який встановив діагноз - гостра респіраторна інфекція: гострий ларинготрахеїт, та відкрив листок непрацездатності з 07.08.205 року, який був закритий 14.08.2015 року. За порадою лікаря здати аналізи, він 17.08.2015 року відвідав медичний заклад, де здав аналізи. Крім цього, в цей день він поставив печатку на лікарняному листку, оскільки це не було зроблено 14.08.2015 року. На роботу він вийшов 18.08.2015 року, де керівництво його ознайомило з другим рапортом за прогул 17.08.2015 року. На даний рапорт він також надав свої заперечення, але вони залишилися без врахування. Після 20.08.2015 року і видачі наказу №257 він продовжував ходити на роботу, але пацієнтів до нього на прийом не записували, а 27.08.2015 року йому стало відомо, що у відповідача також існує наказ від 20.08.2015 року №233-к про звільнення його за прогул з 20.08.2015 року, з яким його офіційно не було ознайомлено, копію цього наказу, трудову книжку не видавали, розрахунок не проводився у порушення вимог ст.116 КЗпП України. У зв'язку з тим, що він не згоден з вказаними наказами, звернувся до суду з даним позовом та просив поновити його на роботі та скасувати зазначені накази. В подальшому була подана заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив і стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 5 678,42 грн. у зв'язку з невидачею в день звільнення трудової книжки. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, викладені в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог, та обставини, обгрунтування, викладені в заявах. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що позовні вимоги безпідставні, недоведені, позивач на підтвердження поважності своєї відсутності на робочому місці у зв'язку з хворобою як 06.08.2015 року, так і 17.08.2015 року не надав жодного належного доказу, яким є листок непрацездатності. Зазначив, що результати медичних досліджень, надані позивачем на підтвердження поважності відсутності на роботі, не є належним та допустимим доказом. Безпідставним є і посилання позивача на те, що він належним чином повідомив відповідача, а саме - працівників реєстратури, про відсутність на робочому місці 05.08.2015 року, оскільки така інформація згідно посадових інструкцій має доводитися керівнику. Застосування до відповідача дисциплінарних стягнень відбулося у відповідності з вимогами трудового законодавства, порушень з їх боку не було. Додатково зазначив, що позивачем і раніше мали місце порушення трудової дисципліни - запізнення на роботу, перебування на роботі з ознаками похмільного синдрому. Необгрунтовані є твердження позивача і про те, що він не був ознайомлений з наказом про звільнення, оскільки 20.08.2015 року даний наказ був йому озвучений в присутності керівника, його (представника відповідача), свідка та було запропоновано піти до відділу кадрів для отримання трудової книжки, остаточного розрахунку, але позивач відмовився отримувати наказ про звільнення, і як було з'ясовано в подальшому за трудовою книжкою та розрахунком не пішов. У зв'язку з цим, на наступний день, 21.08.2015 року, на адресу позивача було направлено рекомендованим листом примірник наказу про звільнення та лист про необхідність з'явитися до відділу кадрів та бухгалтерії за трудовою книжкою, розрахунком. Однак, позивач лист не отримав і за закінченням строку зберігання був повернутий. З їх боку було вчинено всіх необхідних та своєчасних дій для вручення у відповідності до вимог законодавства позивачу копії наказу, трудової книжки, повного розрахунку. Просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, врахувати надані ним пояснення в судовому засіданні, письмові заперечення та письмову промову в судових дебатах. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином. Надали суду заяву з проханням розглядати справу за відсутності їх представника та просили відмовити позивачу в позові. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була присутня в кабінеті завідуючого філії їх закладу, були ще завідуючий, юрист (представник відповідача) та позивач, якому надали два накази про звільнення, перший він підписав, інший ні. При ній позивачу пропонувалося піти до кадрів за трудовою книжкою, розрахунком. При ній юрист зачитав накази, дав позивачу в руки, останній їх прочитав, сказав, що наказ про звільнення підписувати не буде, бо не хоче. Ці події буди в середині дня 20.08.2015 року. Зазначила, що вона приймала участь в складанні рапорту у зв'язку з неявкою позивача на роботу, неодноразово телефонувала позивачу, але не могла зв'язатися. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що позивач працював на 0,5 посади лікаря-стоматолога-терапевта стоматологічного відділення філії №2 Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва та 0,5 посади лікаря-стоматолога-терапевта госпрозрахункового стоматологічного відділення філії №2 Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва. 20.08.2015 року директором Філії №2 (стоматологічне відділення) Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва було видано наказ №257, згідно якого позивача звільнено 20.08.2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з прогулом (відсутність на робочому місці більше трьох годин) без поважних причин 05.08.2015 року та 17.08.2015 року. 20.08.2015 року директором Філії №2 (стоматологічне відділення та госпрозрахункове стоматологічне відділення) Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва було видано наказ №233-к, згідно якого позивача звільнено 20.08.2015 року за п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з прогулом (відсутність на робочому місці більше трьох годин) без поважних причин 05.08.2015 року та 17.08.2015 року. Підставами вказаних наказів зазначені рапорти, акти, в яких зафіксовано відсутність позивача в указані дати на робочому місці. Факт невиходу на роботу 05.08.2015 року та 17.08.2015 року позивач підтверджує. Суд не може прийняти як належні та допустимі докази надані позивачем як відповідачу, так і в суді пояснення, документи щодо причин неявки на роботу в зазначені дати. В суді встановлено та не оспорено позивачем, що ні 05.08.2015 року, ні 17.08.2015 року позивач не був на лікарняному (листку непрацездатності), не мав ніяких інших, визначених законодавством документів, які б свідчили про підтвердження поважності причин неявки на роботу. Відповідно до ст.40 ч.1 п.4 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно листа Первинного профспілкового комітету КНП "Консультативно-діагностичний центр" Деснянського району м.Києва Об'єднання первинних профспілкових організацій установ охорони здоров'я Деснянського району Київської міської профспілки охорони здоров'я, останні 20.08.2015 року на відкритому засіданні виборного органу профспілкового комітету розглянули подання щодо надання згоди на звільнення позивача, і у відповідності до ст.43 КЗпП України надали свою згоду на звільнення позивача за підставою, передбаченою п.4 ст.40 КЗпП України. Таким чином, в суді встановлено та підтверджено, що позивач порушив трудове законодавство, був відсутній на роботі 05.08.2015 року та 17.08.2015 року без поважних причин, і був звільнений у відповідності до вимог трудового законодавства. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку у зв'язку з невидачею трудової книжки в день звільнення, суд приходить до наступного. Як було встановлено в суді 20.08.2015 року в день видачі спірних наказів позивача з ними ознайомлювали, пропонували піти до відділу кадрів, бухгалтерії за отриманням трудової книжки, розрахунку. У зв'язку з тим, що позивачем не було це зроблено, на наступний день - 21.08.2015 року на адресу позивача відповідачем було направлено рекомендований лист з аналогічним проханням та копію наказу №233-к (на якому позивач відмовився в день звільнення розписатися про ознайомлення). Дана кореспонденція була повернута відповідачу з відміткою пошти "за закінченням встановленого строку зберігання". Викладене свідчить про те, що відповідачем були вчинені всі дії, які свідчать про намагання виконати вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України, і не виконані вони були не з вини відповідача, а з вини самого позивача. При цьому враховується і те, що після звільнення позивач не ходив на роботу до відповідача. Крім цього, в суді позивач також нічого не зазначав про те, що він приходив після звільнення до відповідача за трудовою книжкою, а йому її не видавали. З наведеного вище слідує, що підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку у зв'язку з невидачею трудової книжки в день звільнення - немає. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed