Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Представники позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] 10.06.2016 року звернулися до Березанського районного суду в інтересах позивачів з позовом, до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що позивачі за первісним позовом є співвласниками квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], кожному з позивачів належить по ? частки вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.11.2002р., яке видано згідно з розпорядженням від 19.11.2002р. №807 та записано в реєстрову книгу №6 за реєстровим №812 від 19.11.2002р.. В спірній квартирі зареєстровані позивачі та з 24.12.2013р. зареєстрована відповідачка, яка перебувала у шлюбі з [PERSON], який є сином [PERSON]. В 2015р. сімейні стосунки між [PERSON] та відповідачкою погіршилися та на час звернення до суду відбувається врегулювання питання щодо розірвання шлюбу. За період проживання відповідачки у квартирі, належній позивачам, відповідачка будь-які ремонтні роботи за свій рахунок не проводила та за свої особисті кошти будь-яких речей в квартиру придбано не було. З вересня 2015р. відповідачка фактично не проживає у спірній квартирі та не приймає участі в її утриманні, вивезла свої речі, однак з реєстраційного обліку не знялась, що створює перешкоди у реалізації права власності позивачам, які неодноразово зверталися до відповідачки з питання про добровільне зняття з реєстраційного обліку з належної позивачам квартири, оскільки дійсним фактичним місцем проживання відповідачки протягом більше ніж 8 місяців є помешкання за адресою проживання батьків відповідачки за адресою [ADDRESS]. Проте відповідачка в категоричній формі відмовилася від зняття з реєстрації за місцем її реєстрації в квартирі позивачів. Крім того, що відповідачка понад 8 місяці не проживає в спірній квартирі, вона не відвідує квартиру за місцем своєї реєстрації; не сплачує комунальні платежі; не отримує кореспонденцію за даною адресою; не бере участі в ремонті житлового приміщення; особистих речей в квартирі не має; квартирою взагалі не цікавиться та будь-якого зв'язку з квартирою не має. Оскільки комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, позивачі змушені сплачувати все самі, в тому числі і за відповідачку, яка в квартирі фактично не мешкає, а мешкає окремо. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачі відповідачці не чинили. Відповідачка добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується. Посилаючись на ст.ст.10,163,71 ЖК України, ст.ст.16,317,319,391 ЦК України, позивачі просять визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] надала суду письмові заперечення, в яких вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачі незаконно застосовують норми ст.ст.71,72 ЖК України, так як вони є власниками, а не наймачами житла, тому до даних правовідносин повинні застосовуватися норми ст.405 ЦК України, тобто має місце неправильне застосування норм права під час підготовки позову і позов не відповідає нормам матеріального права. Позивачі не проживають за місцем реєстрації, а проживають в [ADDRESS], тому постає питання про достовірність акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, який необ'єктивно висвітлює обставини проживання осіб в спірній квартирі, в якій на даний час не проживає ніхто. Крім того, вона не проживає в спірній квартирі не з власної волі, оскільки після відвідин своїх батьків вона не змогла потрапити додому, так як замки на дверях були змінені, тобто позивач вигнав її з дому. Тому, опинившись на вулиці, вона не мала іншого вибору, ніж просити притулку у своїх батьків, тобто за адресою своєї реєстрації вона не проживає з поважних причин. Посилаючись на те, що іншого житла вона на даний час не має, тому виселення з займаного приміщення порушує її права, гарантовані ст.47 Конституції України; з нею проживають малолітні діти, тобто позивачі ставлять питання про позбавлення користування житлом її разом з малолітніми дітьми, що зачіпає права дітей, просила позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] залишити без задоволення. 02.08.2016р. відповідачка [PERSON] звернулася до Березанського районного суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про вселення, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] та зареєстрована за адресою [ADDRESS]. від даного шлюбу мають 2 малолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до норм ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків, тому місцем реєстрації дітей є [ADDRESS]. Вона, як дружина співвласника квартири, була вселена та зареєстрована у спірній квартирі за згодою відповідачів. Жодних суперечок чи непорозумінь з цього приводу ніхто не мав. Крім того, на момент реєстрації в квартирі вона була вагітна старшою дитиною і повинна була мати визначене місце реєстрації для вчинення в майбутньому передбачених законодавством дій, пов'язаних із вагітністю та пологами, на момент вселення у неї з відповідачами були гарні сімейні відносини. На час подання заяви до суду вона разом з малолітніми дітьми в спірній квартирі не проживає не з власної волі, а виключно з примусу відповідача [PERSON], який вигнав її з помешкання, змінивши замки на вхідних дверях та не надавши їй дублікату ключів та усунувши її від користування житлом. Відповідач [PERSON] залишив її з малолітньою донькою та на той час з ще ненародженою дитиною в небезпечному для життя стані і позбавлених можливості вжити заходів до самозбереження. Позивачка не може увійти до квартири, не може користуватися нею та проживати там разом з її та відповідача [PERSON] малолітніми дітьми. Тому, позивачка просить вселити її разом з малолітніми дітьми у квартиру за адресою [ADDRESS] Ухвалою судді від 17.08.2016р. справа за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про вселення об'єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 19.12.2016р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача за первинним позовом, залучено Службу у справах дітей Березанської райдержадміністрації. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зустрічний позов не визнала, пояснивши суду, що квартира є власністю її та її сина. Вона має намір повернутися жити у квартиру, тому вважає, що невістка - відповідачка [PERSON] з онуками не може проживати в квартирі. Проти реєстрації відповідачки в квартирі вона не заперечує. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зустрічний позов не визнав та пояснив, що зараз в нього є інша сім'я, тому колишня дружина вже не член його сім'ї і тому позов повинен бути задоволений. Зустрічний позов не визнає. Не заперечує ним зміну замка на вхідних дверях будинку, у який позивачка [PERSON] просить суд її вселити. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та свій зустрічний позов підтримала, зіславшись на обставини, викладені у зустрічному позові., проти задоволення первісного позову заперечувала, пояснивши, що вона зараз проживає у батьків, які не мають свого власного житла. В разі задоволення первісного позову вона не зможе навіть отримувати виплати на дітей, оскільки буде знята з реєстрації. Представник Служби у справах дітей Березанської райдержадміністрації в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісних позовних вимог, посилаючись на те, що у [PERSON] з дітьми нема свого житла. Вона проживає у своїх батьків, але свого житла у батьків також нема і тому [PERSON] нема навіть де зареєструватися. Заслухавши пояснення сторін, свідків та думку представника Служби у справах дітей Березанської райдержадміністрації, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 19.11.2002р., виданого згідно з розпорядженням №807 від 19.11.2002р. Березанським районним органом приватизації, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] та [PERSON] та записано в реєстрову книгу №6 за реєстровим №812 (а.с.8). Згідно свідоцтва про шлюб (а.с.7), 09.11.2013р. в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що 09.11.2013р. складено відповідний актовий запис №528, та після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON]. З довідки КП "Березань" (а.с.9) та будинкової книги (а.с.10-12) вбачається, що [PERSON] в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстрована з 24.12.2013р.. Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання підтверджено, що [PERSON] за адресою [ADDRESS], не проживає з вересня 2015р. (а.с.13). Аналогічне вбачається з пояснень [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16-22). Свідоцтвами про народження підтверджено, що [PERSON] народилася [INFO], [PERSON] народився [INFO] і їх батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.45,46). З акту обстеження фактичного проживання від 05.08.2016р. вбачається, що за адресою [ADDRESS] ніхто не проживає. [PERSON] не змогла потрапити до приміщення квартири, тому що [PERSON] змінив замок і дублікату їй не дав (а.с.89). Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 06.04.2017р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.144). Однією з підстав в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивачі зазначають ст.ст.71,163 ЖК України, згідно яких у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї, жиле приміщення зберігається за ними на протязі 6 місяців. Стаття 71 ЖК України регламентує порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянами протягом 6 місяців. У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини першої ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 3 ст.156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.) Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. При цьому вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, у зв'язку з чим указане питання повинно вирішуватися судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи із зазначеного, суд повинен перевірити в даному випадку, враховуючи фактичні обставини справи, чи є підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, передбачені ч.2 ст.405 ЦК України. Суд вважає, що доводи відповідача за первісним позовом - [PERSON] про наявність поважних причин її непроживання в квартирі знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки вони узгоджуються з показаннями свідків та самого позивача за первісним позовом [PERSON], який не заперечує, що змінив замок у вхідних дверях з метою недопущення до будинку бувшої дружини. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що доводи позивачів за первісним позовом про те, що відповідачка добровільно залишила місце свого постійного проживання та відмовилась від свого права користування спірним житловим прміщенням, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Судом встановлено, що позивачі за первісним позовом посилаються лише на один довід визнання відповідачкою такою, що втратила право користування квартирою це її не проживання понад встановлений законом строк. Однак позивачами не надано доказів суду безпричинного не проживання відповідачки в їх квартирі понад один рік, як це передбачає ст.405 ЦК України, якою врегульовано питання визнання особи такою, що втратила право користування приватним житлом. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, оцінивши докази, приходить до висновку що непроживання відповідачки за первісним позовом у спірній квартирі було з поважних причин, оскільки позивачі своїми діями створювали їй перешкоди в проживанні та користуванні квартирою. Непроживання відповідачки [PERSON] в спірній квартирі вимушене, не добровільне, її житлові права порушені перешкодами, які чинили позивачі, посилання позивачів, на те що відповідачка добровільно вибула з квартири є недоведеним, спростовується матеріалами справи, а тому в задоволенні первісного позову слід відмовити. Частинами 1 та 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Статтею 9 ч.4 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Згідно зі ст.319 ч.7 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст.ст.156,64, ч.2 cт.157 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника належать: дружина, діти, батьки та інші особи, які з ним постійно проживають і ведуть спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування жилим приміщенням. У разі відсутності угоди між власниками квартири і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України (укладення угоди про плату за користування житлом і комунальні послуги). Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу, зокрема, якщо він систематично руйнує, псує жиле приміщення, використовує не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 р., яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, у відповідачки на законних підставах виникло право користування квартирою, яке не припинилося у зв'язку із припиненням шлюбних відносин з відповідачем, а відсутність її за місцем проживання у строк, передбачений чинним законодавством, обумовлено поважними причинами. Згідно ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Одночасно, суд звертає увагу, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. При вирішенні даного спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітні діти можуть бути розлучені з матір'ю не встановлено. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законом України "Про охорону дитинства", норми якого кореспондуються з нормами Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні даного спору, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітні діти можуть бути розлучені з матір'ю не встановлено. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. За таких обставин, оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, що позивачка за зустрічним позовом зареєстрована в спірній квартирі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про вселення її до квартири разом із малолітніми дітьми [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] та стягнення з відповідачів за зустрічним позовом понесених нею витрат на сплату судового збору підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved