Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

В лютому 2013 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просив ухвалити\~рішення, яким стягнути зі [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № DNHDRK01211355 від 31 січня 2005 року в розмірі 76444 грн. 10 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 764 грн. 44 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що [PERSON] відповідно до укладеного договору № DNHDRK01211355 від 31 січня 2005 року отримала кредит у розмірі 4950 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 січня 2007 року. У порушення норм закону та умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язання за кредитним договором, відповідачка станом на 12 лютого 2013 року має заборгованість у розмірі 76444 грн. 10 коп. Тому\~позивач \~вимушений звернутися до суду для стягнення\~вищевказаної суми заборгованості. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013 року справу за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області (т.1 а.с.36). Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року позовні вимоги\~ПАТ КБ "ПриватБанк"\~задоволено .(т.1 а.с.48-49). Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року скасовано\~та призначено справу у судове засідання (т.1 а.с.91). У червні 2018 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд винести рішення,яким стягнути з відповідачки на його користь заборгованість по відсоткам за договором № DNHDRK01211355 від 31 січня 2005 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту в період з 22 лютого 2010 року по 22 лютого 2013 року у розмірі 10075 грн. 32 коп. та сплачений судовий збір(Т.1 а.с.115-123). В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилається на те, що 31 січня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір № DNHDRK01211355, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у сумі 4950 грн. на строк до 30 січня 2007 року включно. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється щомісячним платежем у сумі 305 грн. 18 коп. з 25 по 31 число кожного місяця. Відповідачка зобов`язань за договором не виконала, у зв`язку із чим розмір простроченої заборгованості за кредитом станом на 22 лютого 2013 року складає 4107 грн. 68 коп. Отримані кредитні кошти банку не повернуті, договір № DNHDRK01211355 не є розірваним, тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитом. Враховуючи, що сплата відсотків за договором № DNHDRK01211355 позичальником повинна здійснюватися щомісячно то і позовна давність за вимогами, пов`язаними з стягнення заборгованості по простроченим щомісячним платежам (відсоткам за користування кредитом), повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду, якщо термін не збільшено умовами договору. Тому позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості за нарахованими на прострочену заборгованість відсоткам за період відповідний загальному строку позовної давності, встановленому згідно ст. 257 ЦК України, з 22 лютого 2010 року по 22 лютого 2013 року у розмірі 10075 грн. 32 коп. та сплачений судовий збір. Представник позивача Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про час, місце і дату розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується телефонограмою (т.2 а.с.19),на а.с.45 у т.1 мається заява представника позивача про розгляд справи у його відсутність, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутність позивача. Адвокат відповідачки за ордером про надання правничої допомоги [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідачки, позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі (т.2 а.с.20). Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 31 січня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNHDRK01211355, за умовами якого на відкритий у Приватбанку рахунок [PERSON] . Банком було перераховано кредитні кошти у розмірі 4950 грн. для купівлі товарів народного споживання зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості і комісії в розмірі 1,45% від суми виданого кредиту. Погашення заборгованості за кредитом проводиться щомісячно в період з 25 по 31 число кожного місяця шляхом внесення щомісячного платежу у сумі 305 грн. 18 коп. Строк дії договору до 30 січня 2007 року. Суд критично ставиться до твердження відповідачки про не підписання нею кредитного договору № DNHDRK01211355, оскільки доказів цього відповідачкою не надано, почеркознавчі експертизи, які були призначені за клопотанням представника відповідачки, проведені ДНІСЕ не були через відсутність додаткових матеріалів, необхідних для надання висновку. Позивачем заявлено, що відповідачка не виконувала умови кредитного договору та не вносила своєчасно щомісячний платіж, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Оскільки представником відповідачки після перегляду заочного рішення по справі було надано до суду заяву про застосування строку позовної давності, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом. Якщо кредитний договір передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, то перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. За твердженням позивача сторони уклали договір, за умовами якого відповідачка отримала строком на 24 місяці, тобто до 30 січня 2007 року включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 4950,00 грн, які зобов`язалася повернути зі сплатою відсотків у розмірі 12,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідачка мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з 25 до 31 числа кожного місяця кошти у сумі 305,18 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Позивач звернувся до суду з позовом 22 лютого 2013 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Щодо уточнених позовних вимог, заявлених позивачем, суд приходить до наступного. Відповідно до кредитного договору № DNHDRK01211355, наданого позивачем, кінцевий термін повернення кредитних коштів - 30 січня 2007 року. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відтак, в межах строку кредитування до 30 січня 2007 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 31 січня 2007 року відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані в межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 відступила від правового висновку, зробленого у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого Верховний Суд України вказав, що проценти за кредитом і пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц. Таким чином, аргументи позивача про те, що на підставі частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом є безпідставними. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 81\~ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення\~у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір\~про\~право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення\~у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81\~ЦПК України. Суд вважає, що позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав, та поновленням прав, пов`язаних з поверненням кредиту у встановлені строки. Детально проаналізувавши, перевіривши причини пропуску строку звернення до суду, встановлені ст. 257\~ЦК України, не вбачає їх поважності. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін,\~про\~що укладається договір у письмовій формі (ч. 1 ст. 259\~ЦК України). Суд вважає, що збільшення строку позовної давності повинно бути обумовлено конкретною датою чи строком та підтверджено підписом позичальника. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1ст. 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує\~суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(\~рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява N 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Тому суд робить висновок, що у задоволенні позовних вимог\~АТ КБ "ПриватБанк"\~до [PERSON] про стягнення заборгованості\~за кредитним договором, необхідно відмовити в зв`язку з пропуском Банком строку звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності. Відповідно до п. 6\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення\~\~суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed