Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписала заяву б/н від 22.10.2013, згідно якої отримала кредит у розмірі 18000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Зазначає, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 10 грудня 2019 року має заборгованість у розмірі 26468,46 грн, яка складається з такого: 3002,14 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2034,18 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 19695,55 грн - нарахована пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1236,59 грн - штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача. У відкрите судове засідання представник позивача не з`явився, про дату та час розгялуд справи повідомлений судом своєчасно і належним чином. Разом з позовною заявою надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за місцем проживання останньої, зареєстрованим у встановленому законом порядку, при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в її відсутності, відзиву на позов не надала. Враховуючи вищенаведене справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2020 року постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованостіта призначити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. 22 жовтня 2013 року [PERSON] , [INFO] , приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку шляхом заповнення та підписання анкети-заяви (а.с.16 - зворотний бік аркуша). Відповідно до вказаної анкети-заяви від 22.10.2013 будь-яка графа анкети щодо виду банківської карти, яку виявила бажання оформити відповідач, не відмічені, в графі бажаний кредитний ліміт по платіжній карті зазначено - 0 грн. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції станом на 22.10.2013) встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно п.2 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки банківські послуги не обмежуються наданням кредитів, відповідачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій не зазначений вид банківської карти, який мала намір отримати відповідач, підстав вважати, що між сторонами було укладено саме кредитний договір, враховуючи відсутність обраного виду картки та розміру кредитного ліміту, не вбачається. Позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитний договір та отримати відповідно кредитні кошти, оскільки графи щодо кредитної картки, ліміту кредиту не заповнені. Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обставину укладання кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» із відповідачем, на тих умовах, які заявлені позивачем. Окрім того, на час розгляду справи судом, позивачем не було надано доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Наданий Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» розрахунки заборгованості за договором б/н від 22.10.2013 станом на 01 квітня 2015 року та станом на 10 грудня 2019 року ( а.с.7-15) не є належними та допустимими доказами наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки розрахунок заборгованості сам по собі не підтверджує її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, так як нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно відмовити. Також, суд вважає за необхідне покласти на позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір, що був сплачений ним при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed