Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У липні 2012 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Зясувавши під час судового розгляду справи про наявність рішення суду від 05.10.2011р. між тими ж сторонами про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд ухвалою від 11.10.2012р. закрив провадження у справі. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06.02.2013р. хвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2012р. в частині закриття провадження у справі за позовом про виселення скасовано і в цій частині повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанції. В ході судового розгляду позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, зокрема, 08.08.2013р., залучивши до справи співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки і виселити відповідачів (т.1 а.с.131), 12.09.2013р. зменшивши позовні вимоги, просив суд виселити відповідачів та зняти їх з реєстраційного обліку (а.с.141). Заочним рішенням від 05.11.2013р. вказаний позов був задоволений. За результатми перегляду заочного рішення за заявою АгаджановоїАнастасії Сергіївни ухвалою суду від 16.04.2014р. заочне рішення у даній справі було скасоване, справа призначена до судового розгляду. 28.10.2014 року за заявою позивача про зменшення позовних вимог (т.2 а.с.55) ухвалою суду від 28.10.2014 року задоволено заяву позивача та залишено без розгляду позовні вимоги про виселення [PERSON]. В обгрунтування позову про виселення [PERSON] і [PERSON] та зняття їх з реєстраційного обліку позивач вказує, що відповідно до укладеного договору № ZPС0GА00000651 від 20.06.2007 року [PERSON] 20.06.2007 року отримала кредит у розмірі 60130,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.06.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.06.2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" і [PERSON] уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 67,93 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS]. Заставлене майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування. Всупереч умовам кредитного договору зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконувались, зокрема порушувався порядок та строки сплати відсотків. У добровільному порядку заборгованість [PERSON] погашена не була, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2011 року позов ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки відповідачі проживають у квартирі, що є предметом іпотеки, позивач посилаючись на приписи ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" щодо права суду за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також на положення ч.1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 Житлового кодексу, просить виселити відповідачів з квартири, розташованої за адресою [ADDRESS],і зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача просивпозов задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав. Відповідач [PERSON], представники відповідачапроти позову заперечували, вказуючи на те, що позивачем не дотримано вимоги Закону України "Про іпотеку" щодо направлення вимоги про виселення, у зв'язку з чим у задоволенні позову просять відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між ПАТ КБ "Приватбанк" і [PERSON] укладено кредитний договір № ZPС0GА00000651 від 20.06.2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 60130,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.06.2017 року (т.1 а.с.7-9). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20.06.2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" і [PERSON] уклали договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно - квартиру загальною площею 67,93 кв.м., розташовану за адресою [ADDRESS]. Заставлене майно належить [PERSON] на праві власностіна підставі договору дарування (т.1 а.с.10-11). У зв'язку з порушенням [PERSON] зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, у зв'язку з чим банк звернувся до суду за захистом своїх прав. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2011 року позов ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ "Приватбанк" за кредитним договором № ZPС0GА00000651 від 20.06.2007 року у розмірі 62531,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ дорівнює 499624,69 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк" з укладанням від імені іпотекодавця [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно і інших документів, а також наданням всіх повноважень ПАТ КБ "Приватбанк", необхідних для здійснення продажу. Рішення набрало законної сили 12.09.2012р. (т.1 а.с.143-144). Як пояснив представник позивача, після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк" не здійснював дій щодо його виконання, продажу предмета іпотеки. Власником переданого в іпотеку майна на теперішній час є [PERSON] Ця обставина, а також наявність запису про державну реєстрацію іпотеки, підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2 а.с.119-123). Передана в іпотеку квартира, що розташована за адресою [ADDRESS], є місцем реєстраційного обліку та проживання відповідачів [PERSON] і [PERSON], що підтверджується довідками обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області (т.2 а.с.15-16), довідкою ВРЕЖО №9 від 26.07.2012р. №2664 (т.1 а.с.37) та не заперечується відповідачами. В своїх поясненнях представник позивача вказує, що банк направляв вимогу про виселення та зняття з реєстрації на адресу відповідачів, на підтвердження чого посилається на лист від 07.06.2012р. №30.1.0.0/2 та на копію списку згрупованих поштових відправлень від 08.06.2012р. (т.1а.с.12-13). В позовній заяві, з якою позивач вперше звернувся до суду у даній справі, та в усіх подальших заявах про уточнення позовних вимог позивач не посилався на те, що відповідачі добровільно не виконували вимогу іпотекодержателя щодо виселення та зняття з реєстрації. Лист від 07.06.2012р. №30.1.0.0/2, адресований [PERSON], надавався у цій справі при зверненні до суду у липні 2012 року з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення. Як вбачається зі змісту листа банку від 07.06.2012р. №30.1.0.0/2, відповідачка повідомляється про наявність простроченої заборгованості за кредитним договром у сумі 119719,36 доларів США. Банк, посилаючись на положення ст.1054 ЦК України, вимагає від [PERSON] повернути суму кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії і штрафних санкцій, нарахованих в день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Додатково цією вимогою банк повідомляє, що у разі невиконання вищезазначеної вимоги про дострокове повернення кредиту, банк має намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір, або звернути стягнення на предмет іпотеки, що є підставою для звільнення житлового приміщення всіма мешканцями квартири. Зазначений лист банку датований 07.06.2012р., тобто до того, як рішення суду від 05.10.2011р. про звернення стягнення на предмет іпотеки у іншій справі набрало законної сили. При цьому позивачем беззаперечних доказів направлення цього листа та його отримання [PERSON] суду не надано. Список згрупованих поштових відправлень, на який посилається позивач, не є доказом направлення цієї вимоги банку, доказом її отримання [PERSON] або ухилення від її отримання. Крім того, адреса [PERSON] у цьому документі зазначена невірно. Також позивачем не надано доказів, що він звертався до відповідачів з вимогою про виселення до звернення стягнення на предмет іпотеки, а як вбачається зі змісту рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2011 року про задоволення позову ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач на такі обставини не посилався і судом вони також встановлені не були. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що відповідачі добровільно не виконали вимогу іпотекодержателя виселитися з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], та знятися з реєстрації. Факти направлення банком вимоги про звільнення житлового приміщення в добровільному порядку та її отримання відповідачами свого підтвердження не знайшли. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки, як і момент звернення банку з позовм про звернення стягнення на пердмет іпотеки та прийняття рішення суду про задоволення цього позову, тобто до змін, внесених на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" №3795-VI від 22.09.2011 року, які набрали законної сили 16.10.2011р., підстави та порядок виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, були врегульовані наступними нормами Закону України "Про іпотеку" та ЖК Української РСР. Так, згідно ч.2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або новоговласника добровільно звільнити житловий будинок чи житловеприміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч.3 ст.109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із жилого будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і до теперішнього часу відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених положеннями Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, враховуючи, що позивач не здійснював дій щодо виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то позовні вимоги про виселення не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення житлового приміщення його мешканцями в розумінні вимог ст.3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. З урахуванням викладеного, вимоги позову про виселення відповідачів є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги відсутність підстав для виселення відповідачів, а також те, що підставою для зняття особи з реєстраційного обліку є рішення суду про виселення, на підставі якого відповідний відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України зобов'язаний зняти таких осіб з реєстраційного обліку, вимоги пред'явленого позову про зняття відповідачів з реєстраційного обліку також задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed