Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

04 січня 2017 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою, в якій послався на наступне. Він є сином [PERSON], [INFO]. [INFO] мати померла в м.Севастополь Російської Федерації. Снігурівським РВ ДРАЦС відмовлено у реєстрації смерті матері, так як документи про смерть були видані на окупованій території України органами невизнаної держави. З метою забезпечення прав на соціальний захист з боку держави, просив суд встановити факт смерті матері [PERSON] в м.Севастополь Російської Федерації [INFO]. У судовому засіданні заявник заяву підтримав та просив про її задоволення. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, просила справу розглядати за її відсутності, щодо задоволення заяви не заперечувала (вх.№83/17 від 05.01.2017 року). Заслухавши заявника, свідка, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як передбачено ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженка м.Снігурівка Миколаївської області України, є матір"ю [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про його народження серії [NUMBER], виданого 11 березня 1997 року ВРАЦС Снігурівського районного управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №5, де в графі мати вказана "[PERSON]". Згідно копій запису акту про одруження №116 від 28 вересня 1996 року та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00012021269, виданого 11 квітня 2013 року, прізвище матері після реєстрації шлюбу "[PERSON]", дошлюбне прізвище "[PERSON]". Як вбачається з копії довідки про смерть №1387, виданої 22 листопада 2016 року відділом ЗАГС Ленінського району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя (а.с.6), [PERSON], [INFO], померла [INFO], про що зроблено актовий запис про смерть №1388 від 22 листопада 2016 року, місце смерті м.Севастополь Російської Федерації, причина смерті: менінгіт, пневмонія, викликані пневмококком. 22 листопада 2016 року відділом ЗАГС Ленінського району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя видано свідоцтво про смерть [PERSON], актовий запис №1388, серії [NUMBER] (а.с.5). Листом Снігурівського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області від 03.01.2017 року №10/05.06-03 заявнику відмовлено у видачі свідоцтва про смерть матері, оскільки пред"явлений документ про смерть не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров"я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті", зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024 (а.с.4). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], пояснила, що вона є двоюрідною бабцею заявнику, матір якого поїхала на заробітки до Автономної Республіки Крим у кінці вересня 2016 року. [INFO] вона померла у м.Севастополь. Заявник по справі має намір укласти договір найму житлової квартири [ADDRESS], яку раніше винаймала його матір, у зв"язку з чим йому потрібно свідоцтво про її смерть, яке відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров"я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті". Відповідно до ч.3 ст.9 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ст.18 цього ж Закону, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон) тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно п.1 ст.3 Закону сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою. Пунктом 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Мінюсту від 18.10.2000р. № 52/5 передбачено: "У зв"язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України, здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території". Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 1996 року у справі "Лоізида проти Туречинни", міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, наприклад, реєстрації народження, смерті і шлюбу, "наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканцям тієї чи іншої території", посилаючись на консультативний висновок Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти у справі Намібії так званого "Намібійського винятку", який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення, а тому не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Таким чином, суд приймає, як доказ у даній справ, довідку про смерть №1387 (а.с.6) та свідоцтво про смерть від 22 листопада 2016 року (а.с.5) відносно [PERSON], видані на окупованій території. Встановлення факту смерті матері заявнику потрібно для захисту прав на соціальний захист з боку держави, а саме отримання соціальної допомоги та постановлення на облік щодо отримання житла. Суд вважає, що вимоги заявника ґрунтуються на законі, знайшли своє підтвердження у ході розгляду його заяви, яка підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.79,88 ЦПК України суд стягує з заявника судовий збір у розмірі 320грн., який був йому відстрочений за ухвалою судді від 04 січня 2017 року до розгляду справи по суті.

Outcome: approved