Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

05 січня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від [PERSON] 13 січня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті без проведення попереднього судового засідання. На підставі розпорядження Заступника керівника апарату Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] № 140 від 22 червня 2017 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07.11.2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07.11.2006 року відповідно до вимог підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було передано для повторного автоматизованого розподілу в звязку з звільненням судді Т.І. Тимошенко у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 20 червня 2017 року. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22 червня 2017 року вищезазначену справу було передано в провадження судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області [PERSON] який своєю ухвалою від 26 червня 2017 року прийняв справу до свого провадження. Ухвалою суду від 10 серпня 2017 року провадження по справі було зупинено до закінчення розгляду справи № 212/5801/16ц за позовом [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, що перебуває в провадженні Апеляційного суду Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 30 липня 2018 року провадження по справі було відновлено в звязку з усуненням обставин що викликали зупинення провадження. В своєму позові, позивач [PERSON], просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» від 07 листопада 2006 року зобов'язавши Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» повернути [PERSON] валютні кошти, отримані від нього на виконання договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року в сумі 38225,06 швейцарських франків та визнати недійсним договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 (житлове приміщення) між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» від 07 листопада 2006 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] у позовній заяві, доповненні до позовної заяви та в наданих у подальшому письмових поясненнях суду зазначив, що 07 листопада 2006 року між ним та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» (попередня назва якого Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д. Відповідно до умов зазначеного договору Банк зобовязався надати Позичальнику, а Позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 39260,00 швейцарських франків для цілей придбання нерухомості, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених дим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 158819 гривень 50 копійок за курсом Національного Банку України на день укладання цього Договору. 07 листопада 2006 року між ним та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк», для забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року було укладено Договір іпотеки № 0Ф12И4866-3, згідно умов якого [PERSON] (Іпотекодавець) передає Банку (Іпотекодержателю) в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] (вулиця Святоандріївська) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, в житловому кооперативі «Рудничний-2». Крім цього, 18 грудня 2006 року між ним та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» було укладено Додаткову угоду № 1-1 до договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, згідно до умов якої сторони домовились замінити рахунок № 26203092631000, зазначений в п.1.5. договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, на рахунок № 26204057462300». На виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року ним було сплачено на користь ПАТ «УкрСиббанк» 38225,06 швейцарських франків, в тому числі зі сплати кредиту 16357,95 швейцарських франків та процентів - 21867,11 швейцарських франків. Однак позивач [PERSON] вважає, що при укладенні даних договорів були порушені його права, зокрема, всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст.11 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" 07 листопада 2006 року представником ПАТ «Укрсиббанк» при підписанні договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д йому не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у договорі про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року відповідачем не були дотримані вимога, встановлена ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" для споживчого кредиту. Зокрема, всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 337 від 14 серпня 2005 року Постанови Правління НБУ № 495 від 14 жовтня 2004 року, абзацу 2 ч.2 ст. 1067, ч.1 ст. 1068 ЦК України та Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування сукупну вартість кредиту», банком перед укладенням договору про надання споживчого кредиту його як споживача фінансової послуги не було повідомлено у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між; ними, в тому числі зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є введенням його як споживача фінансової послуги в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. В порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в договорі про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року укладеному між ним та ПАТ «Укрсиббанк» відсутні детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, що є порушенням його прав як споживача фінансової послуги. Також ні до укладання а ні під час укладання договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року укладеного між ним та банком його ніхто не попереджав про валютні ризики. На день укладання цього Договору - 07 листопада 2006 року, курс Національного Банку України швейцарського франка до гривні в Україні складав 401,7858 гривень, тобто сума кредиту мала б дорівнювати еквіваленту 157741,11 гривень а не 158819,50 гривень, як зазначено у п.1.1. договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д. 07 листопада 2006 року ним було отримано в приміщенні відділення № 12 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» грошові кошти у сумі 153114 гривні нібито отримані Банком від продажу за його заявкою нібито наданих йому кредитних коштів у сумі 39260,00 швейцарських франків за курсом 3,90 гривні за 1 швейцарський франк. Згідно відповіді Національного Банку України від 23 листопада 2015 року вих. № 40-03003/91018 даними Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного Банку України 07 листопада 2006 року не було зареєстровано інформації щодо купівлі або продажу «УкрСиббанк» безготівкового швейцарського франка за гривню. Згідно відповіді Національного Банку України від 23 листопада 2015 року вих. № 40-03003/91023 на його запит, у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного Банку України 07 листопада 2006 року було зареєстровано лише одну операцію з продажу безготівкових швейцарських франків за гривні на міжбанківському валютному ринку України за курсом 4,0372 гривні за 1 швейцарський франк. Тобто, на дату укладання та виконання умов споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д, а саме на 07 листопада 2006 року ПАТ «УкрСиббанк» не мав об'єктивної можливості зараховувати кредитні кошти, які згідно з п.1.5. мали би бути зараховані на поточний рахунок Позичальника № 26203092631000 в Криворізькій філії АКІБ «УкрСиббанк» МФО 306834 для подальшого використання за цільовим призначенням на вищезазначений поточний рахунок. Враховуючи офіційні відповіді Національного Банку України про відсутність інформації щодо купівлі або продажу АКІБ «УкрСиббанк» безготівкового швейцарського франка за гривню 07 листопада 2006 року та наявність лише однієї операції - з продажу безготівкових швейцарських франків за гривні на міжбанківському валютному ринку України за курсом 4,0372 гривні за 1 швейцарський франк на міжбанківському валютному ринку України Національного Банку України 07 листопада 2006 року, неможливість зарахування Банком на його поточний рахунок в іноземній валюті кредитних коштів у швейцарських франках та неможливість використання кредитних коштів у швейцарських франках за цільовим призначенням, він вважає, що відповідач - ПАТ «УкрСиббанк» не мав об'єктивної можливості, згідно діючих на дату укладання та виконання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д, а саме на 07 листопада 2006 року внутрішньобанківських нормативних документів та законодавства України, наміру виконувати кредитний договір № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання йому як Позичальнику кредиту іноземної валюти, що є порушенням ч.5 ст.203 ЦК України. Крім цього, позивач зазначає, що аналізом умов договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, укладеного між ним та Відповідачем встановлено, що єдиним обов'язком Відповідача є надання кредиту Позичальнику відповідно до умов даного Договору (п.3.1. Розділу 3). На противагу єдиному обов'язку Відповідача, навіть якщо Відповідач і не виконає свій єдиний обов'язок, пунктами 1-12 Розділу 4 Договору встановлено обов'язки Позичальника, що є несправедливими положеннями договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д укладеним між ним та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» від 07 листопада 2006 та містять права та обов'язки сторін, що суперечать принципу добросовісності їх наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду йому, як споживачу. Тому зазначений договір, повинен бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення. Також він вважає, що Договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року має похідний характер та пов'язаний з договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, а також не відповідає вимогам закону, тому підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що відповідно до ст.182 ЦК України (в ред. станом на 07 листопада 2006 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.334 ЦК України(в редакції на 07 листопада 2006 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до п.38 Наказу № 20/5 від 03 березня 2004 року Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882(в ред. станом на 07 листопада 2006 року), договори про відчуження та заставу(іпотеку) майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, та в передбачених законодавством випадках державну реєстрацію прав на таке майно. Такі документи нотаріус приймає лише за наявності відмітки (штампа) про реєстрацію відповідних прав та витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що є невід'ємною частиною правовстановлюючого документу. Згідно даних з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (витяг № 12716026 від 30 листопада 2006 року) та відмітки (штампу) на договорі купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2006 року, рішення про реєстрацію права власності на квартиру 17, розташовану в будинку 13 по вулиці Петроградській (вулиця Святоандріївська) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області житлового кооперативу «Руднічний-2» було прийняте та зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 листопада 2006 року. Також, згідно з п.7.1. договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (вулиця Святоандріївська) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області житлового кооперативу «Руднічний-2» від 07 листопада 2006 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) Продавець зобов'язується в день підписання цього договору передати Покупцю технічну документацію на квартиру, та в строк до 20 листопада 2006 року передати квартиру для безперешкодного користування Покупцю, звільнивши її від речей домашнього вжитку та передати йому ключі від квартири. Відповідно до п.7.5 вищевказаного договору купівлі-продажу цей договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.182 ЦК України покупцю необхідно для державної реєстрації договору здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Таким чином позивач зазначає, що право власності в повному обсязі на вищезазначену квартиру у нього виникло лише 30 листопада 2006 року, а тому, договір іпотеки № 0Ф12И4866-3 від 07 листопада 2006 року укладений між ним та відповідачем він вважає вчиненим поза межами прав та є недійсним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на зазначені в позові обставини, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився, заздалегідь надавши суду письмові заперечення у якому просив відмовити в задоволенні позову [PERSON], у повному обсязі, посилаючись на те, що згідно із ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів, таким чином положення вищезазначеного кредитного договору укладеному між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року відповідають діючому законодавству. Крім цього, Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджено відповідні правила, щодо надання банками інформації споживачу про умови кредитування, проте, даними правилами, не обумовлено обов'язок банку повідомляти, позичальника про можливу зміну економічної ситуації, та можливу зміну/коливання офіційного курсу гривні по відношенню до інших валют. Для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що також підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладанні кредитного договору. Отже посилання позивача про відсутність обізнаності та інформації з приводу валютних ризиків є такими, що не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Також твердження позивача про те, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими, не відповідає дійсності оскільки позивач був вільним при укладанні кредитного договору, останнього ніхто не примушував брати кредит саме за визначеними умовами, позивач сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, та мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору свідчить те, що з моменту укладення договору він протягом тривалого часу частково виконував умови договору, сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення банку до суду свої письмові заперечення або незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору інтересам позивача в передбаченому законодавством порядку. Також відповідне посилання на Постанову правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» щодо надання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» п. 3.1. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача є необґрунтованим оскільки зазначена постанова була прийнята після укладення кредитного договору між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року а саме 10 травня 2007 року. Крім цього представник відповідача в своїх письмових запереченнях посилається на те, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Договір кредиту було укладено 07 листопада 2006 року, про умови якого позивачу було відомо з моменту підписання останнього, оскільки позичальник відповідно до п. 9.13 договору кредиту, своїм підписом засвідчив згоду з усіма умовами договору, а отже строк позовної давності сплив 07 листопада 2009 року. На підставі вище викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову позивача, у зв'язку із спливом строків позовної давності. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства та всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 07 листопада 2006 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» (попередня назва якого Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д. Відповідно до умов зазначеного договору Банк зобовязався надати Позичальнику, а Позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 39260,00 швейцарських франків для цілей придбання нерухомості та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених дим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 158819 гривень 50 копійок за курсом Національного Банку України на день укладання цього Договору. 07 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» для забезпечення в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року було укладено Договір іпотеки № 0Ф12И4866-3, згідно умов якого [PERSON] (Іпотекодавець) передає Банку (Іпотекодержателю) в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] (вулиця Святоандріївська) в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, в житловому кооперативі «Рудничний-2». 18 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» було укладено Додаткову угоду № 1-1 до договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, згідно до умов якої сторони домовились замінити рахунок № 26203092631000, зазначений в п.1.5. договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, на рахунок № 26204057462300». На виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 7 листопада 2006 року [PERSON] було сплачено на користь ПАТ «УкрСиббанк» 38225,06 швейцарських франків, в тому числі зі сплати кредиту 16357,95 швейцарських франків та процентів - 21867,11 швейцарських франків. Однак, у звязку з неналежним виконанням позивачем [PERSON], умов кредитного договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» та солідарно стягнуто з [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON], на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та додаткове рішення від 24 січня 2017 року залишено без змін. У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що при укладанні кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання банком позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, про валютні ризики, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору. У своїй заяві позивач також наголошує на тому, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими в зв'язку з істотним дисбалансом договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. До того ж позивач стверджує, що при укладанні кредитного договору не було додержано передбачених законодавством істотних умов. Відповідно до ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджено відповідні правила, щодо надання банками інформації споживачу про умови кредитування, проте, даними правилами, не обумовлено обов'язок банку повідомляти, позичальника про можливу зміну економічної ситуації, та можливу зміну/коливання офіційного курсу гривні по відношенню до інших валют. Для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що також підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладанні кредитного договору. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 « Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» п. 3.1. Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Кредитний договір був укладений 07 листопада 2006 року, а постанова Правління НБУ № 168 -10 травня 2007 року, тобто після укладення кредитного договору. Відповідно до п. 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до розділу «Зобов'язання, що виникають з договорів та інших правочинів» п.2 визначено, що Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету N 15-93 від 19 лютого 1993 року "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Отже посилання позивача про відсутність обізнаності та інформації з приводу валютних ризиків є такими, що не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивача було проінформовано про всі істотні умови кредитного договору, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позичальника на кредитному договорі, підписами у графіку погашення кредиту та відсотків, який додається до кредитного договору. Власні дії позивача, що виразилися у підписанні кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, здійснення часткового погашення кредиту та передбачених договором виплат на протязі дії кредитного договору, являються підтвердженням ознайомлення позивача із змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Статтею 55 Закону про банки встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 ст. 1056-1 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. При укладенні кредитного договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року та договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року позивачу [PERSON], були відомі усі умови зазначених договорів, не існувало ніяких інших обставин, які б примусили [PERSON], підписати спірні договори на вкрай невигідних для нього умовах. Згідно п. 8.2 договору про надання споживчого кредиту, підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору, а також позичальник підтверджує, що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору. Відповідно до п. 9.13 кредитного договору, позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи викладене, та вивчивши надані сторонами докази суд прийшов до висновку що позивачем не доведені належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається у своєму позові, зазначені ним обставини не відповідають дійсності та безпосередньо спростовуються наданими документами у вигляді копії кредитного договору та додатків № 1 до кредитного договору у вигляді «Графіку видачі траншів» та «Графіком погашення кредиту», копією інформаційного листа АКІБ «Укрсиббанк» про ознайомлення позичальника з умовами кредитування, копією додаткової угоди № 1 від 15 січня 2007 року до договору про надання споживчого кредиту, копією додаткової угоди № 1 від 07 листопада 2006 року до договору банківського рахунку. Таким чином є недоведеним твердження позивача про те, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими, із наданих договорів зокрема з вищезазначених пунктів вбачається що позивач був вільним при укладанні кредитного договору, останнього ніхто не примушував брати кредит саме за визначеними умовами, позивач сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, та позивач згідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця, відповідно до п. 6 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів» у встановлений законом термін, проте цим правом [PERSON], не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів в іноземній валюті за умовами, відповідно до яких банк пропонував отримання кредиту. Крім того, позичальник протягом декількох років здійснював погашення заборгованості, що підтверджує прийняття позичальником усіх умов договору та згоду з його умовами. Відповідно до ч.1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладання договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається невідповідності його вимогам законодавства. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, відповідно такий правочин може бути визнаний судом недійсним та на ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом не дійсним. Однак згідно ст. 229 ЦК України в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції встановлено: правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки а саме: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно до ст. 230 ЦК України встановлено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману а саме; Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Із договору споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року та договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем вбачається, що на момент вчинення правочину він підписаний власноручно позивачем та представником відповідача. Зі змісту пункту 8.2 та 9.13 вищезазначеного договору вбачається, що позивачу роз'яснено та він ознайомився та погодився з умовами вищезазначених договорів. Тому, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року, договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року та застосування реституції з зазначених позивачем з підстав вчинення правочину внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення та введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту, банк надає позичальнику кредит у сумі 39 260,00 швейцарських франків. Факт надання кредиту позичальнику у сумі 39260,00 швейцарських франків підтверджується випискою про рух коштів по рахунку, за період з 07 листопада 2006 року по 03 лютого 2017 року. Посилання позивача [PERSON] на те, що відповідно до листа НБУ від 23 листопада 2015 року 07 листопада 2006 року за даними Системи підтвердження угодна міжбанківському валютному ринку України НБУ не було зареєстровано інформації щодо купівлі або продажу АКІБ «Укрсиббанк» безготівкового швейцарського франка за гривню та твердження позивача що банк не міг у повній мірі виконати умови кредитного договору щодо видачі йому швейцарських франків в обумовленій договором сумі спростовується тим же листом Національного банку України за № 40-03003/91018 від 23 листопада 2015 року, відповідно до якого суб'єкт ринку як за рахунок своїх клієнтів так і за власні кошти в межах лімітів відкритої валютної позиції має право виконувати заяви та доручення своїх клієнтів (крім суб'єктів ринку), а також задовольняти власні потреби щодо купівлі, продажу іноземної валюти до початку Торговельної сесії. Таким чином, відповідно до нормативних документів НБУ банк може провести валютно-обмінні операції задовольняючи потреби своїх клієнтів як щодо продажу валюти так і щодо її купівлі до початку Торговельної сесії не подаючи в подальшому заявку на участь у Торгівельній сесії. При такому проведенні операції в системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України дані угоди не відображаються. Тому на думку суду даний лист не може бути підтвердженням чи спростуванням проведення операцій на міжбанку. Крім цього слід зазначити, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року у цивільній справі № 212/5801/16-ц за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д (10417971000) від 07 листопада 2006 року, яким було позовні вимоги задоволено у повному обсязі та яке набрало законної сили, є встановлений факт отримання позивачем кредитних коштів від установи банку саме у швейцарських франках, та факт часткового погашення кредитних зобовязань, за кредитним договором у швейцарських франках, про що також зазначив сам позивач у своїй позовній заяві. Таким чином відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому суд вважає у повному обсязі доведеною ту обставину що позивачу було надано, кредит на підставі вищезазначеного кредитного договору у швейцарських франках та позивач повинен був виконувати зобовязання з повернення кредитних коштів, та процентів за користування кредитом саме у швейцарських франках. Відповідно до твердження позивача що ПАТ «Укрсиббанк» на момент укладення кредитного договору не мав права надавати йому кредит у швейцарських франках слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 192 ч.2 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини 3 ст.533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст. 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на момент укладення спірних договорів були встановлені Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який має силу та статус закону. Згідно ст.2 Декрету резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції у тому числі операції, пов'язані з переходом права власності на іноземну валюту та зобов'язання, предметом яких є іноземна валюта, з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Статтею 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Ст. 11 Декрету передбачено, що Національний банк України у сфері валютного регулювання видає обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Також відповідно до ст. 44 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль, до компетенції якої зокрема належить: видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до п.5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України, банку відповідача наданий Національним банком України письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями що є генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом. Згідно п.2.3. вказаного вище Положення за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати, в тому числі операції з валютними цінностями, зокрема залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Згідно ст. 339 Господарського кодексу України основними видами банківських операцій є депозитні, розрахункові, кредитні, факторингові та лізингові операції. Перелік банківських операцій визначається Законом України "Про банки і банківську діяльність". Кредитні операції банків полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Аналогічні норми містяться у статтях 47 та 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність", згідно з якими розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик також віднесено до кредитної операції. Під коштами в Законі України "Про банки і банківську діяльність" розуміються як гроші у національній валюті, та і у іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Підставою виникнення зобов'язання є договори передбачені ст.509 Цивільного кодексу України, та ст. 174 Господарського кодексу України. Відповідно до ст. 208 та ст. 1055 Цивільного кодексу України та ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником в письмовій формі. У кредитному договорі в іноземній валюті зобов'язанню банку надати кредит кореспондують декілька зобов'язань позичальника, а саме: повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та сплатити інші збори. Зазначені зобов'язання не можна розглядати окремо, так як тільки разом вони (у сукупності) складають зміст поняття "банківського кредиту". Відповідно до ст.5 Декрету одержання ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції. Крім того, у Положенні про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483, визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаються. Відповідно до п.1.5. зазначеного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Також, відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492 поточні рахунки в іноземній валюті як юридичних, так і фізичних осіб використовуються без будь-яких обмежень для погашення кредитів в іноземній валюті у тому числі процентів, комісійних, неустойки. Відповідно до п 1.8. глави 1 розділу 3 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 255, нарахування процентних доходів (витрат), амортизація дисконту (премії) за фінансовими інструментами в іноземній валюті здійснюються в тій валюті, у якій обліковується пов'язаний з ними фінансовий інструмент. Національним банком України ПАТ «Укрсиббанк» було надано Банківську ліцензію якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених ст. 47 Закону "Про банки і банківську діяльність", в тому числі і розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, якою передбачено право здійснення валютних операцій, в тому числі операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказані документи були чинні на момент укладання спірного кредитного договору в іноземній валюті. Таким чином відповідач мав право на укладання кредитних договорів в іноземній валюті, а також право вимагати виконання позичальником кредитного договору в іноземній валюті (в валюті договору) та приймати таке виконання в іноземній валюті, як в сумі основного боргу (кредиту), так і процентів за користування кредитом, а позичальник зобов'язаний виконувати зобов'язання належним чином відповідно до умов кредитного договору та ст.526 Цивільного кодексу України. Під час підписання кредитного договору позивач ознайомився з текстом кредитного договору, про що свідчать його особисті підписи на кожній сторінці договору, ніяких пропозицій відносно виключення яких-небудь пунктів договору від нього не надходило. На підставі наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо визнання недійсним договору споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року не підлягають задоволенню в зв`язку з їх безпідставністю. Що стосується вимог позивача [PERSON] про зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» повернути йому валютні кошти, отримані на виконання договору № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року в сумі 38225,06 швейцарських франків та визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07.11.2006 року то на думку суду дані вимоги є похідними та такими, що не підлягають задоволенню в зв`язку з відмовою в задоволенні основної вимоги позивача [PERSON] про визнання недійсним договору споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006. Крім цього слід зазначити, що відповідно до ст. 256 ЦК України зазначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, оскільки, оскаржуваний Договір кредиту було укладено 07 листопада 2006 року, про умови якого позивачу [PERSON] було відомо з моменту його підписання, оскільки позичальник відповідно до п. 9.13 договору кредиту, своїм підписом засвідчив згоду з усіма умовами договору, на переконання суду строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду закінчився 07 листопада 2009 року. Суд критично відноситься до посилання позивача [PERSON], що про порушення своїх прав від дізнався в листопаді 2015 року з відповіді НБУ від 23.11.2015 року, оскільки, на думку суду даний лист навпаки спростовує порушення будь-яких прав позивача [PERSON] про що було зазначено вище. Позивачем [PERSON] не надано суду інших належних доказів в підтвердження того що строк позовної давності був пропущений ним з поважних причин, останній також не просив поновити йому строк звернення до суду із зазначеним позовом, тому на думку суду строк для звернення до суду із вимогами про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року пропущено без поважних причин. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу\~(пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався»\~та\~«міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про\~презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду,\~недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Таким чином на підставі викладеного з врахуванням всіх вищевказаних обставин в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0Ф12И4866Д від 07 листопада 2006 року і застосування наслідків його недійсності, визнання недійсним договору іпотеки № 0Ф12И4866-З від 07 листопада 2006 року слід відмовити.

Outcome: dismissed