Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до Територіальної громади в особі: Дніпродзержинської міської ради, треті особи: треті особи: Обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації та реєстраційна служба Дніпродзержинського МУЮ в Дніпропетровській області про визнання права власності в порядку набувальної давності на домоволодіння № 22 по вул.. Васильєва в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначив, що його цивільній дружині, [PERSON], належить на праві приватної власності будинок № 22 з господарчими спорудами по вул. Васильєва у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, її право власності зареєстровано в ОКП «Дніпродзержинське БТІ», що підтверджується технічним паспортом на будинок виданим ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації від 19.03.1983 р. Разом з [PERSON] позивач проживав з 1990р., вони мешкали разом без реєстрації до часу її смерті, а саме до 1993 року, після чого позивач залишився там проживати до теперішнього часу, вони мешкали разом за адресою: м. Дніпродзержинськ вул. Васильєва б.22, що підтверджується довідкою № 465 від 05.10.2015р. вуличного комітету № 1 Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради. Оскільки позивач мешкав разом з [PERSON] однією родиною, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом утримували та доглядали за домоволодінням, а після її смерті, позивач все це робив самостійно і робить все це до теперішнього часу вже протягом 25 років, домоволодіння в порядку спадкування після смерті [PERSON] ніхто не прийняв, а якщо і маються спадкоємці, то позивачу про них нічого не відомо, в будинку позивач проживає один, спадко¬ємці (якщо такі є) не заявляли не яких прав на будинок, не вчиняли дій, які б свідчили про обов'язок позивача повернути річ власнику, оскільки вже 25 років ніхто не цікавився цим домоволодінням, позивач сплачував кошти за комунальні послуги, ремонтував та лагодив домоволодіння весь час користувався будинком та прибудинковими спорудами, тому завжди вважав, що воло¬діє будинком на законних підставах, як добросовісний набувач, але документального підтвердження цьому не має, тому вимушений звернутися з цим позовом до суду. Позивач в судове засідання не зявився, але надав до суду заяву в якій просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та розглянути справу без його участі, та не заперечував проти розгляду справи без участі відповідача при заочному розгляді справи та без застосування технічних засобів. Представник відповідача та представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.77 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 169 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача та третіх осіб неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 224 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до Листа ВССУ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України від 11 лютого 2010 року "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об'єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводилося реєстраторами бюро технічної інвентаризації до 01 січня 2013 року. Відповідно до ч. 3 п. 5 Прикінцевих положень вище зазначеного Закону, державний реєстратор, нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", починаючи з 01 січня 2013 року мають доступ до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек і використовують під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційні дані зазначених реєстрів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України. Судом досліджені докази по справі: - досліджені письмові докази по справі шляхом оголошення їх у судовому засіданні. Суд, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з технічного паспорту [PERSON] є власником житлового будинку № 22 по вул.. Васильєва в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, який складається з:житлового будинку А-1 загальною площею 79,7 кв.м. та житловою площею 58,0 кв.м. у тому числі, а-1 нежитлова прибудова, а1 -1 відкрита веранда, п\\д підвал, Б-1 гараж з оглядовою ямою, в-1 сарай, № 1 огорожа. З матеріалів справи вбачається, що позивач за адресою вул.. Васильєва,22 в м. дніпродзержинську Дніпропетровської області проживає без реєстрації з травня 2005 року, що підтверджується довідкою № 465 від 05.10.2015р., виданої виконавчим комітетом Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради. Як вбачається з акту від 05.11.2015р., позивач дійсно мешкає без реєстрації в будинку № 22 по вул.. Васильєва в м. Дніпродзержинську вже більш ніж десять років, доглядає за будинком, привів його у належний стан, замінив вікна, дах, електропроводку, водопровід, сусіди підтверджують також факт мешкання позивача за цією адресою і комісія вважає, що позивач набув право власності на цей будинок, оскільки мешкає там більше десяти років, за набувальною давністю, тому рекомендували йому звернутися до суду. В судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалася з житлового будинку № 22 по вул.. Васильєва в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, який складається з:житлового будинку А-1 загальною площею 79,7 кв.м. та житловою площею 58,0 кв.м. у тому числі, а-1 нежитлова прибудова, а1 -1 відкрита веранда, п\\д підвал, Б-1 гараж з оглядовою ямою, в-1 сарай, № 1 огорожа. Судом встановлено, що після померлої [PERSON] спадкова справа не заводилась, звернень з заявами про прийняття або відмову від спадщини не надходило до нотаріальних контор міста Дніпродзержинська. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтереси. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, надуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. За приписами п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння це володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. У відповідності до п. 13 Постанови пленуму ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Враховуючи, що ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), норми ст..344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, тому, визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 01 січня 2011 року. Як вбачається з матеріалів справи позивачка проживає з 1990 року в житловому будинку № 22 по вулиці Васильєва м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, моментом виникнення права власності за набувальною давністю є 01 січня 2011 року, а строк володіння майном більше 25 років. Крім того, протягом всього терміну володіння позивач утримує спірний будинок за власні кошти, регулярно повністю сплачує комунальні платежі та витрати на утримання будинку та прибудинкової території. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач мешкає в будинку № 22 по вулиці Васильєва в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, з 1990 року. Оскільки починаючи з 1990 року по теперішній час позивач фактично добросовісно, відкрито, безперервно володів та продовжує володіти, користувався та продовжує користуватися майном померлої [PERSON], а саме житловим будинком № 22 по вул.. Васильєва в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, який складається з:житлового будинку А-1 загальною площею 79,7 кв.м. та житловою площею 58,0 кв.м. у тому числі, а-1 нежитлова прибудова, а1 -1 відкрита веранда, п\\д підвал, Б-1 гараж з оглядовою ямою, в-1 сарай, № 1 огорожа, утримувала та утримує дане домоволодіння, суд приходить до висновку, що позивач набув право власності на дане майно за набувальною власністю на законних підставах. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач добросовісно заволодів будинком, який належав [PERSON], відкрито та безперервно володіє ним протягом останніх 25 років, а тому відповідно до ст. 344 ЦК України суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на домоволодіння № 22 з господарчими спорудами по вулиці Васильєва в м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, яка належала померлій [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved