Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

21 вересня 2021 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить: скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» В`язівської сільської ради Сумської області Фальченко Юрія Леонідовича про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 38406725, від 29.11.2017 додаткової угоди про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди, серія та номер: б/н, виданий 10.10.2018. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3.126 га, розташованої на території Бобрицької сільської ради Роменського району. 15.01.2015 р. між ним та відповідачем був укладений Договір оренди землі строком на 5 років відносно вищевказаної земельної ділянки. У лютому 2021 року позивачу стало відомо про те, що нібито 10.10.2018 була укладена угода відносно вказаної вище земельної ділянки про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди до Договору оренди землі № б/н від року. Дану Додаткову угоду від 10.10.2018 він не підписував, тому вважає її неукладеною. 26.02.2021 на адресу відповідача та третьої особи була направлена претензія від позивача, в якій запропонував в добровільному порядку в строк до 10 березня 2021 року укласти угоду про припинення дії Додаткової угоди про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди землі від 15.01.2015, яка датована 10.10.2018, та подати її державному реєстратору для внесення відповідних змін до Державного реєстратора. Проте відповіді він так і не отримав. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 256721589 від 17.05.2021, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься рішення державного реєстратора КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» В`язівської сільської ради Сумської області Фальченко Юрія Леонідовича про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 38406725, від 29.11.2017 додаткової угоди про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди, серія та номер: б/н, виданий 10.10.2018, діяльність якого припинено 23.05.2018. Ухвалою судді від 05 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено дату та час розгляду. У відзиві на позовну заяву від 04.11.2021 року представник відповідача просив в задоволенні позовної заяви відмовити, посилаючись на неналежність та допустимісь доказів на підтвердження позовних вимог. 04.11.2021 року до суду надійшла заява про відвід судді Роменського міськрайонного суду Сумської області Цвєлодуб Г.О. Ухвалою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області Євтюшенкової В.І. від 09.11.2021 року у задоволенні заяви про відвід судді Цвєлодуб Г.О. відмовлено. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON]., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, а також зазначив наступне. Представник відповідача в заяві до суду від 26.11.2021 року просив прийняти заяву про незабезпечення судом завдань та основних засад цивільного судочинства, верховенства права та змагальності сторін та приєднати її до матеріалів справи, проводити судове засідання без участі представника відповідача. Представник третьої особи до суду не з`явився, проте належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії РЗ № 736838, виданого 19 березня 2003 року Бобрицькою сільською Радою народних депутатів [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,126 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бобрицької сільської ради Роменського району Сумської області (а.с. 15). Відносно даної земельної ділянки була розроблена технічна документація та присвоєно кадастровий номер: 5924182300:01:003:0180. 15.01.2015 між [PERSON] та ПАТ «Райз-Максимко» відносно вищевказаної земельної ділянки був укладений Договір оренди землі строком на 5 років, який 12.05.2016 був зареєстрований приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Ямпольською С.М.(а.с. 16-22). Відповідно до додаткової угоди № б/н про зміну сторони та внесення змін до Договору оренди від 10.10.2018 року відносно земельної ділянки за кадастровим номером 5924182300:01:003:0180 площею 2.9440 га, орендодавець [PERSON] - з однієї сторони та орендар Приватне акціонерне товариство «Райз-Максимко» - з другої сторони та новий орендар Товариство з обмеженою відповідальністю «РАЙЗ-СХІД» уклали Додаткову угоду про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди до Договору оренди землі № б/н (а.с. 23). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 256721589 від 17.05.2021, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься рішення державного реєстратора КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» В`язівської сільської ради Сумської області Фальченко Юрія Леонідовича про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 38406725, від 29.11.2017 додаткової угоди про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди, серія та номер: б/н, виданий 10.10.2018, діяльність якого припинено 23.05.2018(а.с. 25-26). КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» В`язівської сільської ради Сумської області припинило свою діяльність 23.05.2018, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань(а.с. 29). Державна реєстрація речових прав та їх обтяжень здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 10 вказаного Закону реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно; відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заява подана неналежною особою або подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Отже, до кола повноважень реєстратора входить перевірка повноважень особи заявника, дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження. Відповідно до положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Статтею 125 Земельного кодексу передбачено що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною п`ятою статті 6 Закону України "Про оренду землі" визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Правові, економічні, організаційні засади створення у складі державного земельного кадастру єдиної системи державної реєстрації речових прав на земельні ділянки та інше нерухоме майно, обмежень цих прав регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості. Відповідно до статті 2 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Частиною 2 статті 3 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як встановлено судом, реєстрацію речового права на земельну ділянку кадастровий номер 5924182300:01:003:0180 площею 2.9440 га, здійснено державним реєстратором КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» В`язівської сільської ради Сумської області Фальченком Юрієм Леонідовичем про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 38406725, від 29.11.2017 додаткової угоди про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди, серія та номер: б/н, виданий 10.10.2018, діяльність якого припинено 23.05.2018. Згідно із ч.3 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі №145/2047/16-ц в постанові від 16.06.2020 року, відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. У ході перегляду судових рішень щодо визнання договорів оренди недійсними з підстав вчинення підписів на останніх не орендодавцем, а іншою особою від його імені, містяться висновки про те що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. В постанові Верховного Суду у справі № 125/702/17 (провадження № 61-48842св18) від 05 серпня 2021 року суд зазначив, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження власністю - земельною ділянкою. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Судом встановлено, що вищевказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії РЗ № 736838, виданого 19 березня 2003 року Бобрицькою сільською Радою народних депутатів. 15.01.2015 року позивач уклав з ПАТ «Райз-Максимко» договір оренди вказаної земельної ділянки, у лютому 2021 року позивачу стало відомо, що зазначена земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «Райз-Схід». Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, що має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Позивач у своїй позовній заяві зазначає підставу, що свідчить про неукладеність спірного договору, відсутність його підпису як сторони договору, тобто відсутність волевиявлення останнього на укладення такого договору. Судом встановлено, в додатковій угоді № б/н про зміну сторони та внесення змін до Договору оренди від 10.10.2018 року не мається підпису позивача, лише вказане прізвище - [PERSON] . У статті 13 ЦК України зазначені наступні межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Факт реєстрації права оренди за відсутності належним чином укладеного договору оренди не відповідає загальному принципу цивільного законодавства: справедливість, добросовісність та розумність, визначеному п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, та свідчить про зловживання орендарем цивільним правом, тому відповідно до згаданої норми ст. 13 ЦК України таке право не підлягає захисту. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону на час укладення спірного договору) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/247/16, суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Враховуючи викладене, аналізуючи законодавство, яке регулює дане питання, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц від 16.06.2020 року, суд приходить до висновку про неукладеність спірного договору, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України N 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Саме такий висновок зробив Верховний Суд в своїй постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19. За змістом ст. 152 Земельного кодексу України в тому числі власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Так, спірний договір оренди укладений щодо земельної ділянки, яке належить позивачу на праві власності, тобто позивач має право володіти, користуватися і розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, що, зокрема включає, право позивача укладати договори оренди щодо належного йому майна, у яких позивач є стороною. У даному випадку укладення договору оренди належного на праві власності майна без підпису позивача, а так само, із зазначенням дати 10.10.2018 р., про що запис до реєстру внесено 29.11.2017 р., свідчить про порушення його прав. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про наявність підстав для скасування рішення державного реєстратора КП «Реєстраційно-інвентаризаційна служба» В`язівської сільської ради Сумської області Фальченко Юрія Леонідовича про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 38406725, від 29.11.2017 додаткової угоди про заміну сторони та внесення змін до Договору оренди, серія та номер: б/н, виданий 10.10.2018. Доводи представника відповідача щодо незабезпечення та недотримання судом виконання завдань та основних засад цивільного судочинства, верховенства права та змагальності сторін по справі суд вважає безпідставними, оскільки грунтуються на припущеннях представника відповідача, без будь-якого належного підтвердження доказами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень.

Outcome: approved