Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

У листопаді 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] (далі - позивач 1), [PERSON] (далі - позивач 2) до Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо №3 Комунального підприємства «Київпастранс», [PERSON] (далі - відповідач 2), у якому просили суд стягнути на свою користь солідарно з відповідачів 157 731,08 грн. відшкодування за завдану майнову шкоду та 3000,00 грн. витрат на проведення експертного дослідження, а також судові витрати. В подальшому, протокольною ухвалою суду від 21.03.2018 року було проведено заміну відповідача Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №3 Комунального підприємства «Київпастранс» на Комунальне підприємство «Київпастранс» (далі - відповідач 1). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.09.2017 року о 14 год. 45 хв. в м.Києві по вул. Володимирська, 58 за участю Тролейбуса, бортовий номер [NUMBER], який є власністю Тролейбусного ремонтно-експлуатаційне депо №3 КП "Київпастранс" під керуванням водія [PERSON]Г, який перебуває у трудових відносинах із останнім, відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулось зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON] Так, в результаті вказаного ДТП, транспортний засіб під керуванням [PERSON] зазнав механічних пошкоджень, а водій [PERSON] своїми діями порушив вимоги п. 12.1,13.1 Правил дорожнього руху України. 19.10.2017 року експертом TOB "Експертно-правова консалтингова компанія "ЮРЕКС" складено Висновок № 86/17 експертного автотоварознавчого дослідження, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] складає 157 731,08 грн. Таким чином, на думку позивачів, завдана шкода підлягає відшкодуванню відповідачами солідарно. Крім цього, за проведення оцінки вказаного транспортного засобу, на рахунок ТОВ "Експертно-правова консалтингова компанія "ЮРЕКС" було сплачено грошові кошти в сумі 3000,00 грн., які також підлягають стягнення з відповідачів. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 вказав, що ним заперечуються результати Висновку № 86/17 експертного автотоварознавчого дослідження, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] складає 157 731,08 грн. Зазначив, що вказаний висновок не є належним та допустимим доказом та наявність в ньому помилок, а стягнення за нього грошових коштів з відповідачів неприпустимо, оскільки стороною позивача не надано доказів, які б підтверджували обсяг виконаних робіт суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином, у зв'язку з ненаданням доказів, які б підтверджували розмір майнової шкоди, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні позивач [PERSON], який є представником позивача [PERSON], позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні та просив стягнути з позивачів судові витрати на проведення експертизи в розмірі 4 290,00 грн. Відповідач 2, будучи повідомленим про дату і час судового розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи відзиву на позов не подавав, про що свідчать матеріали справи. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 08.12.2017 року у цій справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Протокольною ухвалою суду від 21.03.2018 року ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, долучено відзив та проведено заміну відповідача Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо №3 Комунального підприємства «Київпастранс» на Комунальне підприємство «Київпастранс». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2018 року провадження по даній справі було зупинено на час проведення судової автотоварознавчої експертизи. 13.12.2018 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшов Висновок експертів за результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи №18267/18-54 разом із матеріалами даної цивільної справи. Ухвалою суду від 14.12.2018 року відновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 12.03.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.09.2017 року о 14 год. 45 хв., в м. Києві по вул. Володимирська, 58, водій [PERSON], керуючи Тролейбусом, бортовий номер [NUMBER], не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], який зупинився попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками. [PERSON] порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2017 року була встановлена вина у вчиненні вказаного ДТП за відповідачем [PERSON] та притягнуто останнього до відповідальності в межах санкції ст. 124 КУпАП (а.с. 5). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 20). Внаслідок вказаного ДТП автомобіль [NUMBER] отримав механічні пошкодження, що доведено в судовому засіданні. Як зазначає позивач, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] був працівником Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо №3 Комунального підприємства «Київпастранс». Вказана обставина не заперечувалась відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На думку позивачів, особа, винна в ДТП та підприємство, працівником якого він являється, мають в солідарному порядку відповідати за шкоду, завдану внаслідок ДТП позивачу 1 як власнику автомобіля, позивачу 2 як особі, яка керувала транспортним засобом в момент ДТП. Як вбачається із Висновку № 86/17 експертного автотоварознавчого дослідження, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] складає 157 731,08 грн. (а.с. 6-23). Проте, у відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, доказами у справі можуть бути виключно висновки експертів, якими вказане дослідження не являється. Між тим, як зазначено у Висновку експертів за результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи №18267/18-54 від 07.12.2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Ленд Ровер Рендж Ровер», д.н.з. [NUMBER] (його вузлів та агрегатів) внаслідок його пошкодження, під час дорожньо-транспортної пригоди 12.09.2017 року із урахуванням фізичного зносу автомобіля на час ДТП, складав 40 753,35 грн. (а.с. 69-82). Ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як вказано в п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). Таким чином, за шкоду, завдану власнику автомобіля [NUMBER] відповідно до вимог законодавства має нести Комунальне підприємство «Київпастранс» як роботодавець винної у ДТП особи, оскільки стягнення коштів з винної особи у даному випадку не допускається. Також, вказана шкода підлягає відшкодування саме на користь власника автомобіля [PERSON] як особі, якій заподіяно шкоду у розмірі 40 753,35 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрати варто зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (ч. 8 ст. 141, п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 640,00 грн. У той же час, твердження від відповідача 1 щодо необхідності стягнення з позивачів витрат на проведення експертизи в розмірі 4 290,00 грн., які підприємство понесло внаслідок надання стороною позивача неякісного і помилкового висновку №86/17 від 19.10.2017 року суд вважає необґрунтованими, адже в силу ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Стягнення коштів, сплачених відповідачем за проведення експертизи з позивача в разі задоволення позову не передбачено вимогами ЦПК України. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial