Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

14 грудня 2017 року в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради Перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] третя особа Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району про витребування майна. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2012 року у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Всупереч норм законодавства, арбітражним керуючим було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута і реалізовано шляхом проведення Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» торгів, нежитлове приміщення № V, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що перебувало на балансі підприємства-банкрута, але на підставі рішення Дніпропетровської міської ради 16/9 від 02.03.2011 року підлягало передачі на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю». За результатами проведених біржових торгів з купівлі-продажу нежитлового приміщення, 15.07.2013 року між КВ ЖРЕП Ленінського району та ТОВ «Емінтіа Ентрепрайзес ЛТД» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мудрецькою І.В. та зареєстровано в реєстрі за №1152. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2017 року у справі № 38/5005/5752/2012 дії ліквідатора щодо включення до ліквідаційної маси об`єкту нерухомого майна комунальної власності, продажу і відкритих біржових торгів визнано неправомірними, також визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений на підставі цих торгів. Вказане нерухоме майно ТОВ «Емінтіа Ентрепрайзес ЛТД» було відчужено на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу № 1341 від 31.07.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. Посилаючись на встановленні рішенням господарського суду обставини, що пов`язані із допущеними порушеннями при виконанні ліквідаційної процедури та підставами недійсності правочину, відсутність згідно до положень п. 30 ч. 1 ст. 26, ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у формі юридичного акту волевиявлення Дніпропетровської міської ради на відчуження майна та обґрунтовуючи необхідність здійснення представницьких повноважень бездіяльністю Дніпропетровської міської ради щодо вжиття заходів на повернення безпідставно вибутого із комунальної власності міста нерухомого майна, просив суд витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення № V, розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 80693012101) та стягнути із відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.53). Ухвалами суду від 03 травня 2018 року, 28 серпня 2018 року,31 травня 2019 року в судове засідання викликався відповідач, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.71,78-79,80,206). В ході судового розгляду справи в якості третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Арбітражного керуючого Зибіна Антона Олександровича. Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. В судовому засіданні прокурор Дніпропетровської обласної прокуратури - Спиридонова Є.О., підстави позову та позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Посилаючись на обставини позову, додаткові письмові пояснення, надані докази, просив суд вимоги задовольнити. Позивач в особі представника Дніпропетровської міської ради, діючого за довіреністю - Ревякіної Н.М., у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , яка неодноразово викликалась в судові засідання шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.80,114,122,206), в судове засідання не з`явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі та відзиву на позов не надавала. Третя особа - арбітражний керуючий Зибін А.О. в судове засідання не з`явився. До суду надіслав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі (а.с.181). Третя особа - КВ ЖРЕП Ленінського району в особі свого представника в судове засідання не з`явилася, будучи неодноразово належним чином повідомлена про місце та час судового розгляду. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надавала. За згодою присутніх у судовому засіданні учасників розгляд справи проведено без участі осіб, що не з`явилися. Вступна те резолютивна частини рішення проголошено у судовому засіданні. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. За частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом. Підставою звернення прокурора до суду з метою представництва інтересів держави в особі Дніпропетровської міської ради стали захист порушених майнових прав на володіння об`єктами нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дніпро. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує правові позиції Європейського суду з прав людини, Верховного Суду України, положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року та інших законів України. Суд, з`ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району зареєстроване виконкомом Дніпропетровської міської ради 13.09.1991р. Згідно п.1 наказу комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради від 26.02.2004р. "Про зміну форми правового режиму майна, закріпленого за житлово - комунальними підприємствами" було змінено форму правового режиму комунального нерухомого майна, у тому числі і комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району та закріплено його за підприємством на праві господарського відання. Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради від 02.03.11р. № 16/9 вирішено передати з балансу комунальних житлово - експлуатаційних підприємств, зокрема, Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційне підприємства Ленінського району на баланс КП " Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" об`єкти нерухомого майна (а.с.18-21). Однак, рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 02.03.11 року КВЖРЕП Ленінського району в повному обсязі не виконано, внаслідок чого на час визнання даного боржника банкрутом нерухоме майно обліковувалось на балансі банкрута без достатніх правових підстав. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011р. по справі №7/5005/15290/2011 задоволено позов Дніпропетровської міської ради до КВЖРЕП Ленінського району та зобов`язано відповідача передати шляхом підписання авізо та актів приймання - передачі зі свого балансу на баланс комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради спірні об`єкти нерухомого майна. Вказане рішення господарського суду Дніпропетровської області набрало законної сили. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.11р. у справі №7/5005/15290/2011 в повному обсязі виконане не було, а об`єкти нерухомого майна не передані КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю". Вказані обставини підтверджуються вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.16р. у справі №201/17998/15-к, що набрав законної сили 23.05.16р., згідно з яким голову ліквідаційної комісії боржника [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 Кримінального кодексу України. Зокрема, вказаним вироком у кримінальному провадженні встановлено факт протиправного невиконання вимог рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.11р. у справі №7/5005/15290/2011, вчинене головою ліквідаційної комісії КВЖРЕП Ленінського району [PERSON] . всупереч інтересам територіальної громади м. Дніпропетровська як власника спірного нерухомого майна. Також, встановлено, що нежитлове приміщення №5 площею 41,8 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 46 від 27.11.1991 року та рішення Дніпропетровської міської ради №26/23 від 26.09.2001 року відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 07.06.2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності вказаного нежитлового приміщення. На підставі рішення Дніпропетровської міської ради №40/14 від 29.07.2011 року «Про припинення юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Дніпропетровської міської ради» припинено КВЖРЕП Ленінського району ДМР (а.с.141). Провадження у справі про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м. Дніпропетровськ, Ленінський район, Житловий масив Червоний Камінь, буд. 10А (ЄДРПОУ 20274082) порушено 07.07.2012р. за заявою голови ліквідаційної комісії в порядку ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом ", в редакції, що діяла до 19.01.2013р. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.12р. у даній справі боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Барановського О.М. На підставі укладеного 15.07.2013 року між КВЖРЕП Ленінського району в особі голови ліквідатора Саричевої Н.В. та ТОВ «Емінтіа Ентрепрайзес ЛТД» нотаріально договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. зареєстрованого в реєстрі за № 1152 нежитлове приміщення №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вибуло у власність третьої особи (а.с.27-30). 31 липня 2013 року на підставі нотаріального посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І.В. зареєстрованого в реєстрі за № 1341 договору купівлі-продажу ТОВ «Емінтіа Ентрепрайзес ЛТД» право власності на спірний об`єкт набула відповідач - [PERSON] (а.с.31-34). Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2017 року, яка залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.10.2017 року (а.с.188-193), які у свою чергу залишені без змін постановою Верховного Суду від 26.04.2018 року (а.с.199-205) визнано неправомірними дії ліквідатора КВЖРЕП Ленінського району ДМР арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, продажу майна з відкритих біржових торгів, недійсності результатів біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» та укладеного між КВЖРЕП Ленінського району ДМР в особі голови ліквідатора Саричевої Н.В. та ТОВ «Емінтіа Ентрепрайзес ЛТД» договору купівлі-продажу. Суд вважає доведеними з боку позивача факт належності спірного об`єкту нерухомості до власності територіальної громади м. Дніпро та вибуття його із володіння територіальної громади на користь добросовісного набувача [PERSON] . Відповідно до ч. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до приписів частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є міськрада. При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Територіальна громада міста як власник спірного об`єкта нерухомості делегує міськраді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Судом встановлено, що рішенням сесії VI скликання від 02.03.2011 року за №16/9 «Про проведення реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради» територіальна громада м. Дніпро в собі Дніпропетровської міської ради вирішила провести реорганізацію, у тому числі й КЖЕП Ленінського району ДМР, шляхом передачі спірного об`єкту нерухомості на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради (а.с.18-21 ). Однак в подальшому, Дніпропетровська міська рада діючи на підставі Закону № 280/97-ВР та здійснюючи від імені та в інтересах територіальної громади м. Дніпро правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами комунальної власності, змінила рішенням сесії VI скликання від 29.07.2011 року за № 40/14 визначений попереднім рішенням від 02.03.2011 року за №16/9 спосіб припинення юридичної особи КВЖРЕП Ленінського району ДМР із реорганізації на ліквідацію. Цим же рішенням позивач одночасно затвердив склад комісії з питань припинення юридичних осіб розпорядженням міського голови та зобов`язав комісію здійснити всі дії з припинення юридичної особи (п.3, 4 рішення) (а.с.141). На час виникнення обставин, пов`язаних із прийняттям Дніпропетровською міською радою даних рішень, правове регулювання правових підстав для припинення діяльності суб`єктів господарювання власності територіальних громад регламентовано ч.1 ст. 143 Конституції України, п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) та ст. 104 Цивільного кодексу України, а загальний порядок підстав припинення підприємств комунальної власності - ст. 110-112 ЦК України та ст. 36, 38, 38-1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-ІV від 15.05.2003 року, в редакції змін внесених Законом України № 3363-VI від 21.04.2011 року (далі Закон № 755-ІV). За правилом п.11 ст.346 ЦК України припинення юридичної особи є підставою для припинення права власності на майно. Судом не встановлено наявність жодних обставин, що даватимуть підстави для висновку про те, що реалізація міськрадою права територіальної громади у спосіб прийняття рішення сесії VI скликання від 29.07.2011 року за № 40/14 суперечила Закону, тому оцінюється судом як вираження волі територіальної громади на припинення діяльності юридичної особи комунальної форми власності без переходу її прав і обов`язків у порядку правонаступництва до інших осіб та припинення права власності територіальної громади на майно у послідовні етапи ліквідації підприємства, не пов`язаного з банкрутством. У зв`язку із чим, суд вважає доводи Першого заступника прокурора Дніпропетровської області щодо обов`язковості волевиявлення Дніпропетровської міської ради на відчуження майна у інший спосіб такими, що суперечать змісту гарантованого Конституцією України принципу непорушності права власності та п. 30 ч. 1 ст.26 Закону № 280/97-ВР, за змістом яких виключно на пленарних засіданнях міська рада має право на вирішення питань про прийняття рішень у тому числі, й щодо ліквідації підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Також суд вважає такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, доводи позивача з приводу відсутності у Дніпропетровської міської ради добровільного волевиявлення на припинення права власності з підстав порушення ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2012 провадження у справі про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району ДМР, адже дана ліквідаційна процедура була порушена майже через рік з часу прийняття Дніпропетровською міською радою рішення сесії VI скликання від 29.07.2011 року за № 40/14 та на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Суд приходить до висновку, що встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2016 року по обвинуваченню [PERSON] (а.с.126-134) та судовими рішеннями у господарських справах висновки, обставини, свідчать про допущені на всіх стадіях припинення КВЖРЕП Ленінського району ДМР порушення, що мали місце вже після наданого Дніпропетровською міською радою у формі юридичного акту волевиявлення територіальної громади на припинення юридичної особи шляхом ліквідації, також не спростовують правомірності рішення сесії VI скликання від 29.07.2011 року за № 40/14 та не впливають ні на зміст волевиявлення територіальної громади, ні на правові підстави витребування майна від добросовісного володільця. Судом достовірно встановлено, що саме внаслідок дій Дніпропетровської міської ради в особі уповноваженого рішенням сесії VI скликання від 29.07.2011 року за № 40/14 та розпорядженням міського голови від 06.09.2011 року № 643-р «Про затвердження складу комісій з питань припинення юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Дніпропетровської міської ради» службової особи - завідувача сектору кодифікації нормативно-правових актів управління правового забезпечення департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, головою ліквідаційної комісії КВЖРЕП Ленінського району ДМР [PERSON]. майно на умовах оплатності вибуло у власність третіх осіб. При цьому, отримані від його продажу грошові кошти, були спрямовані виключно в інтересах територіальної громади, на погашення кредиторської заборгованості підприємства комунальної форми власності. Відповідно до ст.387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. 3 ч. 1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував на тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Адже, здійснюючи свої визначені законом повноваження щодо управління та контролю за майном, якими державні органи наділені відповідно до абзацу 2 Статті 1 Протоколу, вони повинні також діяти своєчасно, у належний спосіб та послідовно, аби не допускати порушення законних прав та інтересів власника. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Стала практика Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Рисовський проти України», «Лелас проти Хорватії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Трґо проти Хорватії»). З урахуванням вищенаведеного, з`ясовуючи підстави для представництва інтересів Дніпропетровської міської ради та суспільну значимість усунення наслідків допущеного порушення, що залежить не лише від змісту суб`єктивного права, за захистом якого в інтересах Дніпропетровської міської ради звернувся прокурор, але і від характеру його порушення, суд приходить до висновку, що виправлення помилки тривалого недотримання органом місцевого самоврядування принципу «належного урядування» шляхом задоволення вимог позивача у спосіб витребування майна у добросовісного набувача, порушить принцип справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи, втручання у майнові права якої може бути визнано правомірним виключно за умови надання їй справедливої компенсації збитків (рішення у справі «Федоренко проти України») та не призведе до дійсного задоволення суспільних інтересів територіальної громади. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції вважає вимоги позивача незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не належать до задоволення, у зв`язку із чим, сплачений судовий збір до відшкодування за рахунок відповідача не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed