Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

ПАТ «Фольксбанк» (яке надалі перейменовано на ПАТ «ВіЕсБанк») звернулось в суд з вказаним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №KF46119 від 18.12.2007р., стягнення понесених судових витрат по справі. Відповідач [PERSON] не погоджуючись із первісним позовом подала суду зустрічний позов до ПАТ «Фольксбанк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, додатку №1 до кредитного договору, виключення з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію іпотечного договору, з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за іпотечним договором, зобов'язання повернути правовстановлюючі документи на предмет застави та грошові кошти, оплачені в рахунок тіла кредиту, процентів, пені, штрафів шляхом зарахування їх в рахунок оплати тіла позики. Який ухвалою суду від 14.03.2011р. об'єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с. 76, т. 1). Крім того, третя особа, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору - Всеукраїнська Видавнича Православна Місія Української Православної Церкви Київського Патріархату звернулась в суд з позовом до [PERSON], ВАТ «Фольксбанк» про визнання кредитного договору №KF46119 від 18.12.2007р. та іпотечного договору №4172 від 18.12.2007р. недійсним. Ухвалою суду від 12.12.2011р. даний позов третьої особи залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків, а 20.03.2012р. - повернуто заявнику. Надалі за клопотанням відповідача-позивача 06.09.2013р. було зупинено провадження в указаній справі, а 10.02.2015р. за клопотанням позивача-відповідача провадження в справі відновлено. В судовому засіданні 12.03.2015р. [PERSON] заявила клопотання про відвід головуючого по справі та секретаря, вказавши також про те, що вона не визнає наявність легітимних судів в Україні, в тому числі Івано-Франківського міського суду, не визнає легітимність Верховної Ради України, Президента України, також зазначивши, що Конституція України вступила в законну силу лише 15.02.2015р., завдяки [PERSON] тощо. Під час перебування в нарадчій кімнаті по вирішенню заяви [PERSON] про відвід головуючого судді та секретаря, [PERSON] не дочекавшись повернення головуючого судді із нарадчої кімнати залишила залу судового засідання. Представник позивача-відповідача Винник І.І. в судовому засіданні заявлені вимоги первісного позову підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити, вважав, що наявні підстави для розгляду справи по суті. Відповідач-позивач [PERSON] в поданому зустрічному позові заперечувала щодо задоволення первісного позову, просила суд відмовити у його задоволенні, натомість прохала задовольнити зустрічний позов. Оскільки [PERSON] не дочекавшись повернення головуючого судді із нарадчої кімнати залишила залу судового засідання, на переконання суду такі дії спрямовані на затягування розумного строку розгляду справи. При цьому суд погоджується із доводами представника позивача за первісним позовом щодо того, що за змістом ст. 169 ЦПК України залишення стороною залу судового засідання не є перешкодою для розгляду справи. Суд враховує, що саме по собі тривале перебування даної справи в суді не пов'язане із затягуванням розумних строків розгляду справи судом. Так, суд докладав усіх можливих зусиль задля розгляду справ в розумні строки призначаючи щоразу засідання в найбільш зручні та прийнятні для учасників процесу дати, дотримуючись вимог ЦПК України. В той же час в прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах вироблено у своїй практиці кілька взаємопов'язаних критеріїв, зокрема: - складність справи; - поведінка заявника (тобто особи, яка звернулася до Європейського Суду); - поведінка судових та інших державних органів; - важливість предмету розгляду для заявника. Щодо критерію "поведінки сторін", то слід вказати, що довга тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, якщо сама справа є складною як з фактичного, так і з правового боку. Таким прикладом, можна навести справу "Чірікоста і Віола проти Італії", де п'ятнадцятирічний строк розгляду було визнано Судом виправданим, оскільки самі заявники сімнадцять разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти шістьох перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі. У справах, де відповідачем виступала Україна та де тривалість розгляду справи була визнана розумною слід вказати справи "Тімотієвич проти України", де також тривалий розгляд справи було визнано "розумним" з огляду на те, що заявник систематично не з'являвся у судові засідання і Європейський суд констатував, що заявник явно не був зацікавлений у швидкому розгляді справи, а також справа "Бєлуха проти України", де розгляд справи протягом шести років також було визнано "розумним" тому, що заявниця систематично оскаржувала рішення судів нижчої ланки у судах вищих ланок з порушенням строків оскарження. Більш того, Європейський суд у справі "Боддерт проти Бельгії" зазначив: "стаття 6 передбачає швидкість судового розгляду, але вона закріплює також більш широкий принцип - належного відправлення правосуддя". Тобто, необґрунтовано швидкий розгляд справи також може бути визнаний Європейським судом таким, що порушує "розумний строк". Отож зваживши на всі обставини, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору в даній цивільній справі на підставі наявних у ній матеріалів, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з кредитним договором №KF46119 від 18.12.2007р. (а.с. 6-8. т. 1) відкрите акціонерне товариство «Електрон Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», який надалі перейменовано на ПАТ «ВіЕсБанк» ), надало [PERSON] грошові кошти в сумі 32000,00 дол. США з кінцевою датою погашення не пізніше 18.12.2017 року зі сплатою 12% річних (п.1.1-1.3 договору). За змістом договору ціль кредиту - для споживчих потреб (п.1.4 договору). Відповідно до меморіального валютного ордеру №TR. 335976.1.261 від 18.12.2007р. (а.с. 16, т.1) позивачем перераховано 32000,00 дол. США, що еквівалентно 161600,00 грн., призначення платежу - встановлення ліміту по рахунку [NUMBER] що відповідає умовам п. 3.1-3.2 договору. Відтак судом достеменно встановлено, що 18.12.2007 року сума 161600,00 грн. - гривневий еквівалент кредиту 32000,00 дол. США, була надана позичальнику [PERSON] шляхом перерахування кредитних коштів на погоджений сторонами рахунок. Додатком №1 від 18.12.2007р. до кредитного договору №KF46119 від 18.12.2007р. встановлено графік погашення кредиту (а.с.9, т. 1). Також судом встановлено, що зобов'язання позичальника [PERSON] по вказаному кредитному договору забезпечені іпотечним договором від 18.12.2007р, укладеним позивачем з відповідачем. Згідно з умовами даного договору в іпотеку передано нерухоме майно, а саме : приміщення виставкового залу в буд. [ADDRESS], загальною площею 19,4 м.кв. (а.с. 11-12, т. 1). Проте, свої зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідач [PERSON] належним чином не виконувала, а тому станом на 02.12.2010р. заборгованість відповідача за кредитним договором №KF46119 від 18.12.2007р. складає 38835,37 дол. США, з яких : 29063,00 дол. США- заборгованості по кредиту, 7087,18 дол. США заборгованості по відсоткам, 2685,19 дол. США, пені (а.с.13, т.1). Зазначена обставина нічим не спростована. Спростовуючи покликання відповідача за зустрічним позовом суд зазначає, що статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Як вказував у постанові Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема п. 10 згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У п 16 вказано, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК). Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з визначенням ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У свою чергу, як передбачено ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Укладаючи договір №KF46119 від 18.12.2007р. сторони вчинили правочин. Оскільки правочин - це юридичний факт, що визначається цивільним законодавством, він тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи договір, сторони були ознайомлені з його змістом, сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору та дотримано усіх, передбачених формальних необхідностей, а підписуючи даний договір позивач, як і відповідач, набули певний обсяг прав та зобов'язань. При цьому відповідач вважав прийнятним для себе отримання кредиту саме в іноземній валюті, про що свідчить його підпис в договорі та додатках до нього, з чого також випливає, що відповідач погоджувався і зі строками повернення отриманого кредиту. Згідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору, в даному випадку - кредитного договору № KF46119 від 18.12.2007р. Суд враховує, що отримавши кредит на строк з 18 грудня 2007р. по 18 грудня 2017р. відповідач вже у січні 2009 року почав порушувати графік його сплати, а надалі допускав прострочення сплати кредиту в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 38835,37 дол. США (а.с. 13). На момент укладення іпотечного договору (п.7 договору) вартість предмету іпотеки сторони визначили в сумі 242000,00 грн. Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до змісту п. 4 договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі. За змістом договору іпотеки (п. 14, п. 15) також передбачено право звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави реалізації такого права. Згідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 27.01.2009р. та 01.12.2010р. банк звертався до [PERSON] із листами-вимогами (а.с.14-15, т.1). У відповідності до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належить виключно позивачеві. Таким чином оцінюючи обставини справи у їх сукупності, оскільки відповідач за первісним позовом не виконує основне зобов'язання за договором, забезпеченим іпотекою, не проводить своєчасного погашення кредиту та відсотків за користування ним, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають до задоволення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги первісного позову є обґрунтованими і з відповідача для стягнення заборгованості за кредитним договором №KF46119 від 18.12.2007р. в сумі 38835,37 дол. США слід звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 18.12.2007р., а саме: приміщення виставкового залу в буд. [ADDRESS], загальною площею 19,4 м.кв. шляхом надання Публічному акціонерному товариству "ВіЕсБанк» (в яке перейменовано ПАТ «Фольксбанк», м. Львів, вул. Грабовського, 11 код 19358632) права на продаж від свого імені будь-якій особі - покупцеві з усіма повноваженнями, необхідними для здійсненя продажу предмету іпотеки, встановивши початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Суд погоджується з позицією первісного позивача, висловлену у судовому засіданні, та вважає, що в зв'язку із значним зростанням цін на нерухоме майно та коливанням валютних курсів по відношенню до дати укладення договорів, початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації необхідно встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, що на переконання суду відповідатиме інтересам сторін, буде справедливим і співмірним. Оскільки з іпотечного договору від 18.12.2007р. (а.с.11-12), а саме п. 3, вбачається, що приміщення, за рахунок яких забезпечено виконання зобов'язання за кредитним договором №KF46119 від 18.12.2007р. є нежитловими приміщеннями, то відсутні підстави для застосування положень Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Задовольняючи вимоги первісного позову суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Фольксбанк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, додатку №1 до кредитного договору, виключення з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію іпотечного договору, з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за іпотечним договором, зобов'язання повернути правовстановлюючі документи на предмет застави та грошові кошти, оплачені в рахунок тіла кредиту, процентів, пені, штрафів шляхом зарахування їх в рахунок оплати тіла позики з огляду на те, що судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ПАТ «Фольксбанк» та позивач за зустрічним позовом [PERSON] укладаючи договір №KF46119 від 18.12.2007р. вчинили правочин, що визначається цивільним законодавством, який тягне цивільно-правові наслідки. Укладаючи вказаний договір, сторони були ознайомлені з його змістом, сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору та дотримано усіх, передбачених формальних необхідностей, а підписуючи даний договір позивач, як і відповідач, набули певний обсяг прав та зобов'язань. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Суд роз'яснював представникам сторін вказані вище їх права та обов'язки, наслідки їх невиконання. За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача (в даному випадку за зустрічним позовом), поряд із обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачем, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову. Однак покликання зустрічного позову ґрунтуються на припущеннях, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволенні вимог зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. ст.202,203, 526, 527, 530, 599, 625, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 7,33, 35,39,40 ЗУ «Про іпотеку»,

Outcome: approved