Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що між нею та вділенням «Бердичівське» філії Житомирське регіональне управління» Закритого ціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 03 серпня 2007 року було уладено кредитний договір, згідно якого п.7.1 Договору банк надав їй кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 000,00 доларів США на наступні цілі: споживчі цілі, а також у розмірі 2710,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1.5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту з кінцевим терміном повернення 02.08.2017р. Позивач вважає, що [PERSON] не дотримав та грубо порушив встановлені коментованими Законами імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику обєктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору на споживчі цілі, які є істотними для такого виду договорів а також на те, що [PERSON] в умовах кредитного договору, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та, того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгодженого між сторонами кредитного правочину в його умовах. Просить визнати недійсними кредитний договір від 03.08.2007 року. Позивачка у судове засідання не зявилася, однак до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити. Представник відповідача, повідомлений належним чином про дату, час та місце слухання справи в судове засідання не з'явився, а тому згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає, за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін з ухваленням у справі заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та вділенням «Бердичівське» філії Житомирське регіональне управління» Закритого ціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 03 серпня 2007 року було укладено кредитний договір, згідно якого п.7.1 Договору банк надав позивачці кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 27 000,00 доларів США на наступні цілі: споживчі цілі, а також у розмірі 2710,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1.5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту з кінцевим терміном повернення 02.08.2017р. Згідно ч.І ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова станова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та мов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами на споживчі цілі, тому для нього встановлено особливий порядок укладення. У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом (ч. З ст.1054 цивільного закону). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. і, т. іі ,ч. 8 ст. 18, ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч. 1 ст.6 Закону /країни «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та [.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. До інших умов, визначених актами цивільного законодавства, у даному конкретному випадку з урахуванням специфіки кредитного договору та виду забезпеченості (яким, згідно припису п.2.1. кредитного договору є іпотека), слід віднести обов'язкові умови які урегульовують дані правовідносини зокрема, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» № 979-ІУ (надалі - Закон № 979-ІУ). Статтею 1 вказаного Закону № 979-ІУ визначено, що іпотечний борг - це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до ч.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Вказані норми чинного законодавства та дають можливість зробити висновок, шо оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору. Відповідно до ч. І ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У даному випадку очевидною є безпредметність мнимої щомісячної послуги щодо надання кредитних ресурсів, яку позивач фактично не споживає (не одержує). Таким чином, положення п.7.1. кредитного договору суперечать загальним положенням ЦК України щодо договору про надання послуг. Згідно ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Таким чином, положення п. 4.7. кредитного договору суперечать імперативним нормам законодавства, а саме положенням ст.627, ч. І ст.1054 ІДК України, ч.2 ст.1, ч. 3 ст.53, ч. І, 3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. І, 2 ст.1, ст.9 Закону України „Про захист від недобросовісної конкуренції. У відповідності до п. 4.1. кредитного договору, [PERSON] має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні, за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п. 2.2.2. 2.2.3 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. У відповідності до ст. 1 Закону Україну України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових відносин», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно з ст. З, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Однак, як зазначено в преамбулі, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суб'єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності. Таким чином, стосовно фізичних осіб, які не є субєктами підприємницької діяльності, порушується принцип рівності, оскільки розмір їхньої цивільної відповідальності у вигляді пені фактично є необмеженим в порівнянні з іншими суб'єктами цивільних правовідносин. За період нарахування пені, облікова ставка НБУ встановлювалася в межах від 7 до 12 % річних, а на сьогодні згідно договору вона становить 13,08%. Отже встановлення пені в розмірі, який за один рік перевищує суму заборгованості в 3,65 раз та 5-7 раз перевищує подвійну облікову ставку НБУ порушує принцип розумності. Оскільки, кредитний договір є видом договором, умови якого розробляються банком і позичальник не впливає на зміст договору, банк, встановивши завищений розмір пені, порушив принцип добросовісності. Кредитний договір є консенсуальним, тобто, вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо всіх його суттєвих умов, а не з моменту надання кредиту. У відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором; Беручи до уваги, що [PERSON] кредит брала у розмірі 27000 доларів США, що було рівнозначно 136 356грн, то на сьогодні банку позивачка винна згідно розрахунків 323443 грн.66коп, що в три рази перевищує суму кредиту, яка нею була позичена в банку. Таким чином, положення п. 4.1. кредитного договору суперечать основним засадам цивільного права, визначених ст. ст. 1,3 Цивільного кодексу України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052.1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.5 ст. 11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Так, в змісті укладеного кредитного договору від 03.08.2007 року відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для Позичальника; - не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови, щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору. - не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Таким чином, враховуючи, що вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, суд дійшов до висновку про підставність позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку із задоволенням позовних вимог з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved