Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

У червня 2015року [PERSON] звернулась до суду з позовом вимоги якого змінив в процесі розгляду справи до [PERSON], [PERSON], третя особа Головне управління юстиції у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сімє'ю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та її витребування. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 12 червня 1975року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який 06.04.1989року між ними було розірвано з ініціативи дружини. В зареєстрованому шлюбі вони мали трьох дітей [PERSON], 1972 року народження, [PERSON], 1976 року народження та [PERSON], 1985 року народження. Зазначив, що усвідомивши свою неправомірну поведінку по відношенню до дружини та дітей, важливість сім'ї в своєму житті з березня 1990року знову почав проживати разом з відповідачем [PERSON], однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Весь цей час вони мали взаємні права та обов'язки як сімя, разом виховували дітей, піклувались один про одного. Під час спільного проживання як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS], шляхом укладання договору інвестування від 28.12.2001року з забудовником ЗАТ «Трест Київміськбуд-1». Оплата договору інвестування, здійснювалась ними разом, за кошти, які були накопичені ними внаслідок спільної праці, індивідуальної трудової діяльності, особистих доходів об'єднаних в подальшому для набуття спільного майна. Також зазначив, що за усною взаємною домовленістю спірна квартира була оформлена на ім'я дружини позивача, але за умови, що вона є їх спільною сумісною власністю і розпоряджатися вони будуть нею у майбутньому за взаємною згодою. У 2014році позивачу [PERSON] випадково стало відомо про те, що його дружина [PERSON] без його відома в 2004році подарувала придбану ними квартиру онуку [PERSON], 1998р.н. Про існування такого договору, він не знав і не міг знати так як не був стороною цього договору, а відповідачі умисно його про це не повідомили. Оскільки спірна квартира, яка є спільно сумісним майном, була відчужена без його згоди, а було від так порушено його право власності на зазначене нерухоме майно, що у зв'язку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник з урахуванням внесених змін, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнала позов і підтвердила факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу з березня 1990р. та придбання в період спільного проживання за спільні кошти нерухомого майна, яке є предметом даного спору, та яке нею в подальшому було відчужено, без згоди на це позивача, про що вона його умисно не повідомила, у зв'язку з чим просила про задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та як представник від імені неповнолітнього [PERSON] 1998 р.н. та її представник проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що спірне нерухоме майно було придбане за кошти які належали їй та її чоловіку, у зв'язку зведенням нею підприємницької діяльності та просили застосувати строки позовної давності. Відповідач [PERSON], визнав позов, зазначивши що його батьки тривалий час живуть однією сімєю, ведуть спільне господарство, побут та мають спільний бюджет. Що спірна квартира була придбана за спільні кошти батьків, ні він ні його дружина участі в оплаті інвестиційного договору не приймали, та з вітчимом укладений договір дарування не погоджувався, у зв'язку з чим позивач фактично був ними обманутий, за викладених обстави просив про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації просив суд винести рішення у відповідності з нормами чинного законодавства врахувавши інтереси неповнолітньої дитини. Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, надіслали суду листа, в якому просив суд розглянути справу без участі їх представника та винести рішення з урахуванням житлових інтересів неповнолітнього [PERSON], 1998р.н. Суд, вислухавши пояснення сторін у страві та їх представників, представника третьої осіби, свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, 12.06.1975року [PERSON], [INFO] та [PERSON], зареєстрували шлюб.(а.с.21). 06 квітня 1989року було зареєстровано розірвання шлюбу сторін, що підтверджується відповідним свідоцтвом ( а.с.25). Відповідно до Витягу з рішення від 27.09.1976р., позивачем [PERSON]. було усиновлено [PERSON] [INFO]., і змінено йому прізвище та по-батькові (т.1 а.с.78). Згідно наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] під час шлюбу, народилось двоє дітей [PERSON], 1976р.н. та [PERSON], 1985 р.н. ( а.с.22,23). Судом було встановлено, що позивач [PERSON] з 1968року має безперервний трудовий стаж, мав відповідний дохід та припинив свою трудову діяльність у зв'язку з виходом на пенсію (т.1 а.с. 94-96,97,98). Відповідач [PERSON], з 1968року має трудовий стаж, а також з 23.02.1995року була зареєстрована як фізична особа підприємець, та здійснювала підприємницьку діяльність по 23.06.2010рік. (т. 1 а.с.155,156,157,158). Крім того суд встановив, що 1997р., [PERSON], було надано позивачу [PERSON] у дарунок кошти у розмірі 26 000 (двадцяти шести) тисяч доларів США ( а.с.84), що підтверджується в наявних матеріалах справи нотаріально посвідченої заяви. Відповідно до довідки форми №3 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м.Києва від 01.08.2014року за №672, позивач та спільні діти [PERSON], [PERSON] з 1999року зареєстровані за однією адресою з позивачем в квартирі [ADDRESS] (т.1 а.с. 32) та згідно відповідного Акту про проживання в вказаній квартирі [PERSON] проживає однією сімєю з позивачем, мають спільний бюджет. (т.1 а.с. 33). Відповідно до наявних в матеріалах справи договорів купівлі продажу, 12.09.1998р., позивачем та відповідачем [PERSON], продано квартиру [ADDRESS], яка була у їх спільному користуванні з 1993року ; 24.09.1998р. позивачем було придбано чотирьох кімнатну квартиру [ADDRESS], в якій з 1999року було зареєстровано [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с., 32, 85); 07.05.2001р. відповідачем [PERSON], та спільними з позивачем дітьми [PERSON], неповнолітнім [PERSON], було продано квартиру [ADDRESS], що також підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів ( а.с.120,185); 28.12.2001року згідно договору інвестування будівництва житлового будинку, було про інвестовано квартиру [ADDRESS], Інвестором у якому зазначена відповідач [PERSON] (т. 1 а.с. 26). Право власності на вказану квартиру зареєстровано згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 12.06.2002р. за відповідачем [PERSON] ( а.с.29). У відповідності до банківських переказів здійснено оплату на рахунок КМБ-1 в банку АКБ «Аваль» у м. Києві по вул.. Гонти, 7 на виконання Договору інвестування від 28.12.2001року, квартири [ADDRESS](а.с. 86-93). Згідно Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 27 червня 2002року укладеного ТОВ «Житлобуд-1» на обслуговування квартири [ADDRESS], власником особового рахунку є [PERSON], яка сплачує комунальні послуги, заборгованості на даний час немає, що також підтверджується Довідкою ТОВ «Житлобуд-1», квитанціями про сплату комунальних послуг за 2008р., 2009р., 2010р., 2011р., 2012р., 2013р., 2014р., (т.1 а.с.79, 108, 109- 118). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] зазначив, що з березня 1990року він з відповідачем [PERSON] по даний час не припиняли подружні відносини, проживали разом , вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, підтримували шлюбні стосунки. Весь цей час вони мали взаємні права та обовязки як сімя, разом виховували дітей, піклувались один про одного. Придбання спірного майна відбулось внаслідок спільної праці його і дружини [PERSON] по реалізації аудіо-продукції, індивідуальних трудових зусиль кожного, одержаних особисто доходів, коштів від спільного продажу квартир які належали їм на праві власності, які були об'єднані ними для набуття спільного майна у тому числі і квартири [ADDRESS] для забезпечення своїх дітей житлом. Квартира за їх спільною згодою з дружиною [PERSON], після проведення ремонту була надана в користування сімї старшого сина [PERSON], після розлучення [PERSON], здавалась в оренду для забезпечення потреб онука. Ним з дружиною весь час сплачувались комунальні послуги за вказану квартиру, у зв'язку з чим він не міг запідозрити, що вона вийшла з їх володіння. Також позивач посвідчив, що про існування Договору дарування укладеного від імені його дружини на онука, дізнався випадково в 2014році та був обурений, таким вчинком зі сторони рідних, так як наміру подарувати квартиру він не мав, оскільки з березня 1990року, незалежно від того, що було зареєстровано розірвання шлюбу між ними, але вони продовжували проживати однією сімєю, позивач просив суд встановити зазначений факт, від якого залежить виникнення, зміна або припинення майнових прав та просив визнати спірну квартиру іх спільною сумісною власністю. А оскільки вказана квартира вибула з його володіння всупереч його волі у зв'язку з укладанням у 2004році його дружиною [PERSON] договору дарування на онука [PERSON], про існування якого він дізнався тільки в 2014році, що порушує його майнові права, просив суд визнати недійсним вказаний договір скасувавши його реєстрацію та витребувати його у набувача за договором дарування, так як він не був стороною в указаному договорі. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні визнала позов та підтвердила зазначені обставини, що з березня 1990року по теперішній час сторони [PERSON] та [PERSON] проживають разом однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, завжди мали спільний бюджет. В цей же період було придбано спірне майно, а факт його реєстрації на її [PERSON] не свідчить про те, що воно було набуто в її особисту власність. Крім того вказала, що зазначену квартиру було придбано внаслідок спільної праці їх сім'ї, індивідуальної трудової діяльності, особистих доходів, які вони використовували для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Також, з пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що позивач та відповідач [PERSON], з березня 1990року по теперішній час, мешкають однією сім'єю, що також не заперечувалось відповідачами [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Вказана правова позиція також викладена в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності " ЦК Української РСР 1963 року (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ про визнання права власності на майно, отже розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), Для визначення сімї згідно Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014року, використовуються ознаки наведені у ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992року та с. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, через формулювання її ознак. Таким чином, з урахуванням вище викладеного, факт проживання сторін [PERSON] та [PERSON], однією сімєю без реєстрації шлюбу підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема їх спільного відпочинку за кордоном який відбувався з 09.09.2010р. по 16.09.2010року (т. 1 а.с. 34,35). Також в матеріалах справи наявні докази спільних свят, відпочинку, проживання, що підтверджується документами (листівками та фотографіями), (т.1 а.с.36, 37.38,39). Актом про спільне проживання позивача з [PERSON] однією сімєю, мають спільний бюджет(т.1 а.с. 33), що також свідчить про наявність відносин притаманних подружжю. Крім того з наданих позивачем доказів вбачається, що він та їх спільні діти з мешкають разом за однією адресою по теперішній час(т.1 а.с. 32). Отже, спірне майно квартира [ADDRESS],, яка набута під час спільного проживання сторін [PERSON] та [PERSON], які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, оскільки придбана внаслідок спільної праці, індивідуальних трудових зусиль, одержаних особистих доходів, що знайшло також своє підтвердження в судовому засіданні, що відповідач [PERSON], з 1968року має трудовий стаж, а також з 23.02.1995року зареєстрована як фізична особа підприємець, та здійснювала підприємницьку діяльність по 23.06.2010рік. ( а.с.155,156,157,158), позивач [PERSON] з 1968року має безперервний трудовий стаж, отримував дохід (т.1 а.с. 94-96,97,98). Крім того позивач мав особистий дохід отримавши у дарунок кошти в 1997р., ( а.с.84). Сторони [PERSON], [PERSON], мали у власності майно яким спільно розпоряджались та користувались, (т.1 а.с., 26, 32, 85, 119, 185,). Виходячи з викладеного, суд вважає позовні вимоги щодо встановлення юридичного факту проживання [PERSON] та [PERSON] і визнання квартири [ADDRESS] спільно сумісною власністю обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до наявного в матеріалах справи Договору дарування укладеного 28.07.2004р. - відповідач [PERSON] відчужила на ім'я [PERSON], квартиру [ADDRESS] ( а.с.55).Зі змісту вказаного договору вбачається, що відповідач [PERSON] придбала відчужувану квартиру не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, що відповідає дійсності і не спростовує спільно сумісної власності на вказане майно позивача [PERSON] Також, представник відповідача [PERSON] зазначила, що за ініціативою відповідача [PERSON] та з метою захистити інтереси свого сина [PERSON], який не є рідним сином позивача, відчужила спірну квартиру на онука [PERSON], окрім того і [PERSON] і [PERSON], яки виступали стороною у спірному договорі представляючи інтереси неповнолітнього, при цьому достеменно знали, що дану квартиру їх подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали разом. Також вказала, що [PERSON], вчинила вказаний правочин без згоди позивача та не повідомляла чоловіка [PERSON] про існування такого договору. Незважаючи на те, що [PERSON] погодився, щоб колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] користувалось даною квартирою, наміру на її відчуження чи робити подарунок онуку позивач реально не мав. Допитаний судом свідок [PERSON] суду показав, що його батьки [PERSON] та [PERSON] вже 40 років проживають разом, мали спільний бізнес, будь-якої участі у платежах по інвестиційній угоді ні він,ні [PERSON] не приймали. Переоформити квартиру [ADDRESS] на його сина [PERSON], відповідача [PERSON] вмовила саме [PERSON]. з вітчимом - [PERSON] це не погоджувалось. Показав суду, що [PERSON] був фактично обманутий ним, [PERSON] та [PERSON]. Ніякої волі, наміру чи бажання позивач, щодо відчуження вказаної квартири ніколи не виявляв. При укладенні договору дарування [PERSON] присутнім не був. Про факт відчуження квартири позивачу відомо не було, він особисто йому про це не повідомляв. Позивач знав лише про те, що квартира здається в оренду, і гроші йдуть на утримання онука. А також засвідчив, що повідомив вітчима про дані обставини тільки у вересні 2014року. Крім того позивач, також вказував, що спірна квартира за спільною згодою з дружиною [PERSON], була надана в користування сімї старшого сина [PERSON], після розлучення [PERSON], здавалась в оренду для забезпечення потреб онука. Ним з дружиною весь час сплачувались комунальні послуги за вказану квартиру, у зв'язку з чим він не міг запідозрити, що вона вийшла з їх володіння. Також позивач посвідчив, що про існування Договору дарування укладеного від імені його дружини на онука, дізнався випадково в 2014році. Наміру відчужувати квартиру він не мав. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема , визнання правочину недійсним. Отже, за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Так, відповідно до п.43,44 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882 «правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Справжність підпису на заяві співвласників про їх згоду на укладання таких правочинів повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються вимоги, установлені цією Інструкцією щодо майна, що є правом спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження факту проживання однією сім'єю осіб, які не перебувають у шлюбі, нотаріусом можуть бути прийняті: договір про спільне проживання та ведення спільного господарства, рішення суду про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, записи в будинкових книгах (паспортах) про постійне проживання або реєстрацію цих осіб за однією адресою тощо, якщо вони разом з іншими документами підтверджують цей факт». Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно норм ст. 387,388 та ч.10 ЦПК України, особа яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого володіння, повинна довести право власності на вказане майно та що воно вибуло з володіння не з його волі. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами [PERSON] та [PERSON], за спільні кошти та є їх спільно сумісною власністю, то при укладанні Договору дарування від 28.07.2004року, повинна була бути згода іншого співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Перевіривши фактичні обставини, судом встановлено відсутність такої згоди від [PERSON], а отже правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Крім того судом встановлено, що сторони спірного договору знали і за обставинами справи не могли не знати про те, що майно належить подружжю [PERSON] та [PERSON], на праві спільної сумісної власності і що при укладанні договіру дарування, не отримана згода на це другого з подружжя. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача стосовно визнання недійсним Договору дарування квартири [ADDRESS] посвідченого 28.07.2004року державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитренко В.М. за яким [PERSON] відчужила на користь [PERSON], законним представником якого є [PERSON] та [PERSON] та її витребування на користь позивача у [PERSON], законним представником якого є [PERSON] та [PERSON], знайшли своє підтвердження та обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], також підлягають до задоволення в аспекті ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до Державного реєстру речових прав вносяться запис про скасування державної реєстрації прав, на підставі рішення суду про таке скасування. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову відповідача [PERSON] та її представника, що кошти на інвестування спірної квартири були коштами [PERSON] та її чоловіка [PERSON], отриманими від ведення її підприємницької діяльності, оскільки дані заперечення не були підтверджені належними і допустимими доказами в розумінні ст..ст.58-59 ЦПК України. Крім того інших доказів на спростування тверджень позивача, суду надано не було. Заперечення відповідача неповнолітнього [PERSON], що спірна квартира була придбана за кошти його батьків, не знайшли підтвердження. Крім того, суд ставиться критично до його пояснень оскільки на момент придбання та відчуження майна, останньому було близько 3-6років. Заява відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог позивача про визнання договору недійсним та вимог про визнання за ним права спільної сумісної власності на спірну квартиру, не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки позивач не є стороною оспорюваного договору дарування, крім того з доказів наданих позивачем вбачається, що з 2002року по теперішній час на ім'я його дружини [PERSON], надходять квитанції на оплату комунальних послуг за спірну квартиру, які ним та його дружиною сплачуються, а також заборгованості на час слухання справи не має (квитанції про сплату комунальних послуг за 2008р., 2009р., 2010р., 2011р., 2012р., 2013р., 2014р.; т.1 а.с.79, 108, 109- 118), то суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], об'єктивно не міг знати про те що майно вибуло з володіння його дружини [PERSON], та про існування такого договору дарування, що також підтверджується показами свідка [PERSON], який посвідчив, що він повідомив позивача про спірний договір дарування тільки у вересні 2014року, коли батько від його імені отримував пошту, так як він сам на той час перебував в лікарні, а дружина з дитиною за межами міста, що підтверджується відповідними доказами ( а.с. 150, 161, 162,163). Доказів які б спростовували твердження позивача, стосовно того коли він дізнався про своє порушене право, відповідачем [PERSON] та її представником суду не надані. Окрім того слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в надані ними до суду своїх доказів і у доведені перед судом їх переконливості. Таким чином оцінюючи належність та допустимість і достовірність кожного доказу окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає що позивач обґрунтував свої вимоги достатніми, належними і допустимими доказами.

Outcome: approved