Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно сина - [PERSON], [INFO]. Третьою особою по справі зазначено орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що син проживає та перебуває на повному утриманні і вихованні позивачки та її батьків. Відповідач [PERSON], який є батьком дитини, майже з її народження ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не навідує сина, не піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться дитиною, проживає окремо. Також, відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні сина, умисно не сплачує аліменти, жодного разу не навідав дитину, ні в дитячому садку, ні в школі. В судових засіданнях по справі представники позивача позов підтримали повністю, додатково вказавши на те, що відповідач з 2007 року покинув їх доньку та свого сина, і з того часу не піклується про нього та не цікавився його долею. На даний час дитина боїться відповідача і не бажає з ним спілкуватися. На підставі чого, просили позовні вимоги задоволити повністю. У процесі судового розгляду справи, представники позивача також наголосили на тому, що відповідач має подвійне громадянство та фактично проживає в Угорщині. Відповідач, у письмовому запереченні на позов (а.с. 51-53) та у судових засіданнях по справі, позовних вимог не визнав повністю, з посиланням на те, що дитина знає його як батька, любить та бажає з ним спілкуватися надалі. Посилання представників позивача про нехтування ним своїм сином не відповідає дійсності, так як він приходив до сина в школу, а також періодично зустрічався з ним та його матір'ю. Вважає, що подання до суду даного позову зумовлено виключно бажанням самих батьків позивачки, а не її самої, яка скоріш за все і не знає про даний позов, оскільки проживає у Російській Федерації. Крім того, зауважив на тому, що дійсною причиною для подання позову, є бажання батьків позивачки вивести сина за кордон, без його дозволу. Під час судового розгляду відповідач визнав також обставини відносно того, що неналежним чином піклувався про свого сина, однак таке його ставлення визначальною мірою пов'язане з поведінкою батьків позивачки, які заважали йому навідувати сина по місцю його фактичного проживання, чи при зустрічі з сином у місті. На даний час він зробив для себе відповідні висновки, і намагатиметься виправити ситуацію, пов'язану з неналежною увагою до свого сина, для якого бажає і надалі бути батьком. За доводами позивача, причиною несвоєчасної сплати аліментів, є відсутність постійного та регулярного заробітку, а також перебування на його утриманні інших двох дітей, одному з яких лише сім місяців. Представник третьої особи, прийнявши участь у судовому розгляді справи та в поданих нею до суду листі та заяві (а.с. 55, 77), вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду, мотивуючи таку позицію тим, що за відсутності співбесіди із матір'ю дитини, орган опіки та піклування не може прийняти рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 лютого 2011 року (а.с. 8), батьками [PERSON] є позивач та відповідач. На момент судового розгляду справи, шлюб між сторонами по даній справі розірвано (копія свідоцтва серії [NUMBER] від 06.03.2008 року шлюб між сторонами по справі розірвано, а.с. 5). Надаючи правову оцінку вищевказаним доводам представників позивача, суд, у контексті із запереченнями представника відповідача та фактичними обставинами справи виходить з наступного. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов'язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Суд зазначає, що в даній справі компетентні національні суди, вирішуючи позбавити заявника батьківських прав, брали до уваги аргументи, надані матір'ю дитини та іншими свідками її сторони, відповідно до яких заявник втратив цікавість до свого сина». В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). З метою виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, Верховний Суд України, у відповідному листі адресованому головам загальних апеляційних судів України (а.с. 97-98), звернув увагу на встановлені Європейським судом обставини, а саме відносно того, що при розгляді справ, які стосуються дітей необхідно аналізувати причини незадовільного виховання дітей, та з чим це пов'язано, чи з недостатністю фінансів, чи з батьківськими якостями певних осіб. Суди повинні брати до уваги спроби заявників покращити свій фінансовий стан та пересвідчитись у безальтернативності тих чи інших заходів. В будь - якому випадку, при вирішенні таких питань необхідно надати самим дітям можливість висловити свою думку, коли цього вимагають обставини. Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, також слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одними з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Згідно з приписами п. 2 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Роз'яснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (п.п. 15, 16) (надалі - Постанова) зазначив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Також у п. 18 вищевказаної Постанови Пленум Верховного Суду України наголосив на тому, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Також по відношенню до фактичних обставин справи слід зазначити те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів. Обов'язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 10 та частиною першою ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України При цьому, у відповідності до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Фактичний аналіз змісту вищевказаних законодавчих положень, а також керівних роз'яснень Верховного Суду України, свідчить про те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для самої дитини. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише за наявності в діях батьків вини. Ця міра має застосовується судом лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. За таких обставин, суд, проаналізувавши доводи та заперечення учасників судового розгляду справи в контексті з фактичними обставинами по ній та вищевказаними приписами як міжнародного, так і національного законодавства, дійшов до висновку про недоведеність беззаперечними доказами обставин винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками по вихованню свого сина [PERSON]. При цьому, визнання відповідачем факту неналежного виконання ним своїх батьківських обов'язків не доводить факт свідомого ухилення від їх виконання. Також слід констатувати, що позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до свого сина не буде виправданим у спірній по справі ситуації, а також єдиним безальтернативним варіантом забезпечення якнайкращих інтересів дитини, з огляду на усвідомлення батьком ситуації щодо його недостатнього піклування про свого сина. За результатами судового розгляду справи судом також не встановлено обставин щодо свідомого небажання відповідача піклуватися про свого сина в майбутньому, чи про неможливість виправлення ним ситуації, пов'язаної з необхідністю турботи про нього та приділення йому більшої уваги. З метою об'єктивного вирішення спору, з урахуванням ст. 171 Сімейного кодексу України, прецендентної практики Європейського суду з прав людини, а також керівних роз'яснень Верховного Суду України, судом, у присутності психолога Мукачівського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Виконавчого комітету Мукачівської міської ради Лужняк Р.М. та представника органу опіки та піклування Пойдин Н.П., було заслухано думку самої дитини по відношенню до спірної по справі ситуації. Так, малолітній син позивача та відповідача, сказав, що батько з ним спілкується, хоча і не часто, однак він хоче щоб такі зустрічі не були поодинокими, і щоб він мав можливість проводити з ним більше часу і називати його батьком. Також сказав, що про певні негативні моменти у поведінці батька знає зі слів своєї бабки. В процесі судового розгляду справи, судом було запропоновано представникам позивача забезпечити можливість присутності у судових засіданнях по справі самого позивача - матері дитини, в тому числі і для надання органу опіки та піклування можливості надати свій висновок по відношенню до заявленого позову, чи про можливість повідомити її про час і місце таких судових засідань. У відповідь на таку пропозицію суду, представники матері дитини категорично проти цього заперечили, зазначивши, що їхня донька має уповноважених представників, і виклик її до суду не є обов'язковим, у зв'язку з перебуванням у Російській Федерації, спочатку на лікуванні, а на разі на заробітках. Не може підтверджувати свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідачем і факт стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, а також притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за невиконання такого рішення (копія вироку суду від 04.10.2011, а.с. 13-14), оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Не є підставою для задоволення позову також і наявність у [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів, який у процесі судового розгляду справи здійснив спробу часткового погашення боргу, що підтверджується відповідним розрахунком МВ ДВС Мукачівського мівськрайонного управління юстиції. У відповідності з вказаним розрахунком сума заборгованості відповідача перед позивачем по сплаті аліментів станом на 01.12.2014 складає 6200,33 грн. У суду не має підстав для визнання вказаного доказу неналежним, оскільки він підписаний відповідними посадовими особами та засвідчений печаткою територіального органу державної виконавчої служби. Також слід вказати на те, що наводячи окремі негативні моменти у поведінці відповідача, представники позивача так і не змогли пояснити, яким саме інтересам дитини буде відповідати позбавлення [PERSON] батьківських прав. Не є, на думку суду, об'єктивною причиною для позбавлення відповідача батьківських прав і покази свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також самої [PERSON], які, в загальному, повідомили суд про те, що відповідача вони не бачили зі своїм сином [PERSON], ні в школі, ні в дворі за його фактичним місцем проживання, оскільки такі свідчення не є доказом свідомого та умисного ухилення [PERSON] від виконання ним своїх батьківських обов'язків та неможливості виправлення ситуації іншим шляхом. З урахуванням вищенаведеного, з метою забезпечення основоположних прав дитини на зростання в умовах турботи, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, з боку саме батьків, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позові, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам самої дитини та, у спірній по справі ситуації, не може вважатися єдиним безальтернативним варіантом їх забезпечення, і обставини по справі не дають суду правових підстав для застосування до батька дитини такого крайнього заходу як позбавлення його батьківських прав. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed