Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

18.10.2008 року син позивачки -[PERSON] одружився з [PERSON],[INFO]. Після одруження новостворена сім'я оселилась у житловому будинку №32 по вул. Нова в с. Флорино Бершадського району Вінницької області. Від шлюбу у них народилась дочка [PERSON] [INFO]. З 8 квітня 2009 року [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку, тут же з народження проживала і [PERSON]. Сімейне життя у [PERSON] та [PERSON] не склалось, що призвело до того, що з 2011 року остання, разом з дочкою в с. Флорино по вул. Нова, 32 не проживає. Однак добровільно оформити зняття з реєстрації у будинку не бажає. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] такими, що втратили право користування житловим будинком №32 по вул.Нова в с. Флорино Бершадського району Вінницької області. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити , оскільки відповідач [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації з 2011 року, але самостійно з реєстраційного обліку не виписалась, що порушує права позивачки, як власника будинку. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково та вказала, що у даний час разом з дочкою проживає в м. Бершадь та створила нову сім'ю, однак власного житла ні вона ні дочка не мають, тому просить врахувати те, що [PERSON] є онукою позивачки та в майбутньому може виявити бажання проживати коло батька. Сама ж вона погодилась оформити зняття з реєстраційного обліку в будинку позивачки добровільно у найкоротший термін. Представник служби у справах дітей Бершадської РДА [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] [INFO] є малолітньою особою, а тому самостійно не може прийняти рішення про те з ким з батьків вона буде проживати в майбутньому. Тому визнавати її такою, що втратила право на користування житлом, де проживає її батько є недоцільним і суперечить її інтересам, так як мати власного житла не має. Про вказані обставини вона надала суду відповідний письмовий висновок. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13) є власником житлового будинку №32 по вул. Нова в с. Флорино Бершадського району Вінницької області. З копії свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.8), копії паспорту громадянина України (а.с.4) та копії свідоцтва про укладення шлюбу, вбачається що [PERSON] є матір'ю [PERSON]. 18.10.2008 року [PERSON] та відповідачка [PERSON] (до шлюбу Бойко) В.В. уклали та зареєстрували шлюб (свідоцтво а.с. 10) та почали проживати у вищеописаному будинку, який належить позивачці. Дані факти визнані сторонами та ніким не оспорені. Так само визнані та підтверджені сторонами ті факти, що від шлюбу у вказаних осіб 11.02.2009 року народилась дочка [PERSON] (свідоцтво а.с.11), яка з народження проживала з батьками в с. Флорино. Однак, з 2011 року [PERSON] з дочкою переїхали з даного будинку, так як їх сім'я з [PERSON] розпалась. Так з довідки Флоринської сільської ради №934 від 02.07.2015 року (а.с.14) вбачається, що відповідачі дійсно з 2011 року в с. Флорино не проживають. А з довідки Бершадського РС УДМВ від 08.07.2015 року видно, що незважаючи на те, що в с. Флорино не проживає, [PERSON] з 08.04.2009 року по даний час зареєстрована в [INFO]. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно вищезазначеної статті, може бути припинення дії яка порушує це право. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні, судом було встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно у вищеописаному будинку, який належить [PERSON] не проживає з 2011 року та позовні вимоги щодо себе визнає. Позивач [PERSON] є бабусею відповідача [PERSON] та власником житлового будинку №32 по вул. Нова в с. Флорино Бершадського району Вінницької області. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав , передбачених законом. У відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла є право на користування цим житлом у разі відсутності цього члена понад один рік. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до Декларації прав дитини (1959 року), дитині повинно належати право на належне харчування, житло, розваги, та медичне обслуговування. Відповідно до Конвеції "Про права Дитини" (схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної [PERSON] України від 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей", неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Таким чином, судом встановлено, визнано сторонами та не доведено протилежного того, що житловий будинок №32 по вул. Нова в с. Флорино, що належить на праві власності позивачці є офіційно визначеним місцем проживання батька [PERSON], її мати власного житла не має, іншої реєстрації також. Малолітня [PERSON] проживала з батьками у вказаному будинку зі згоди позивачки. Враховуючи вік [PERSON] самостійно вирішити питання з ким з батьків вона проживатиме надалі вона не може, відсутні відомості про те, що вона не спілкується з батьком чи він не приймає участі в її вихованні, що свідчить про те, що будучи малолітньою [PERSON] може проживати з одним з батьків, а тому визнати її такою, що втратила право на користування житлом, де проживає її батько і яке належать бабусі буде не вірним і розцінено судом таким, що суперечить правам дитини. Таку ж думку висвітлено службою у справах дітей Бершадської РДА. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати на користь [PERSON] сплачені у якості судового збору згідно із квитанцією від 26.08.2015 року на суму 121,80 грн., тобто 1/2 частина сплаченої суми. На підставі викладеного,

Outcome: partial