Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - Позивач) звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 10.08.2010 року у м. Дніпропетровську з вини [PERSON] (далі - Відповідач), який керував автомобілем “ГАЗ 24”, д/н [NUMBER], була скоєна дорожньо-транспортна пригода. В результаті вище зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль “VOLKSWAGEN”, д/н [NUMBER], що належить [PERSON]. Розмір завданих збитків [PERSON] внаслідок вказаної ДТП складає 24 825 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 95 коп. Також, позивач поніс додаткові витрати у розмірі 910(дев'ятсот десять) грн. 00 коп. на збір документів у справі та визначення розміру шкоди. Відповідач на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів. 24 лютого 2011 року [PERSON] скориставшись своїм правом передбаченим Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", подав відповідну заяву з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду завдану [PERSON]. Відповідач відшкодування за завдану матеріальну шкоду добровільно не сплатив. У зв'язку з настанням події, передбаченої ст. 41 п.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач 04 квітня 2011 року здійснив виплату відшкодування [PERSON] у розмірі 24 825 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 95 коп. Позивач також зазначає, що витратив також 910(дев'ятсот десять) грн. 00 коп. на збір документів у справі та визначення розміру шкоди. Таким чином, Моторне (транспортне) страхове бюро України виконало покладений на нього законом обов'язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У зв'язку з вищевикладеним позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути на їх користь грошові кошти у розмірі понесених витрат у сумі 24 825 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 95 коп., додаткові витрати на збір документів у справі та визначення розміру шкоди у розмірі 910(дев'ятсот десять) грн. 00 коп., та судового збору у розмірі 257(двісті п'ятдесят сім) грн. 36 коп. 21 березня 2014 року до суду надійшла письмова заява від представника позивача, в якій вони просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі і просять їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с. 41). Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать судові повістки (а.с. 32,39) та поштове відправлення яке повернулось до суду із відміткою «закінчення терміну зберігання» (а.с. 40), про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Тобто не зважаючи на неодноразове повідомлення поштового відділення, про надходження судового листа, зазначене поштове відправлення таким відповідачем отримано не було. Відсутність такого відповідача за зазначеною адресою та неотримання поштового відправлення (його повернення за закінченням терміну зберігання) слід розцінювати як належне повідомлення про день та час розгляду справи по суті такої особи, що бере участь у справі. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10.08.2010 року приблизно о 11 год. 30 хв. водій [PERSON], рухаючись по вул. Авіаційній в м. Дніпропетровську, керуючи транспортним засобом марки "ГАЗ 24", д/н [NUMBER], допустив зіткнення з автомобілем «VOLKSWAGEN», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що спричинило пошкодження транспортних засобів. Вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини [PERSON], що підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2011 року (а.с.5). Таким чином, відповідно до п. 4 ст. 61 ЦПК України, вина [PERSON] встановлена та не підлягає додатковому доказуванню. Судом також встановлено, що внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль «VOLKSWAGEN», д/н [NUMBER], цивільно-правова відповідальність також [PERSON] була застрахована згідно Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності № ВЕ/1358293, укладеного із страховою компанією "ОРАНТА" (а.с.7). Із матеріалів справи вбачається, що 24 лютого 2011 року [PERSON] скориставшись своїм правом передбаченим законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за дорученням [PERSON], подала відповідну заяву, як того вимагає ст.35 п.35.1 вказаного Закону, з метою отримання грошового відшкодування за матеріальну шкоду завдану [PERSON] (а.с. 21-22), при цьому останній на день вчинення дорожньо-транспортної пригоди не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до звіту № 1793 від 07.09.2010 року складеного експертом ЧП [PERSON] вартість матеріального збитку завданого автомобілю [PERSON] 29 415 грн. 07 коп. (а.с.6-9). У зв'язку з настанням події, передбаченої ст.41 п.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України згідно наказу № 837 від 01 квітня 2011 року здійснило виплату [PERSON] у розмірі 24 825 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 95 коп. (а.с.25). Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон), Моторне (транспортне) страхове бюро України, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Як визначено п. 38.2 ст. 38 вказаного Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов, зокрема, до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Згідно до положень ст.ст. 1187, 1188 ЦК України та роз'яснень , що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 (зі змінами) „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одному з володільців підвищеної небезпеки з вини іншого - відшкодовується винним. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, до позивача, як до особи, що відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, перейшло в межах фактичних витрат право вимоги, у відповідності із зазначеними нормами матеріального закону. Таким чином, зважаючи на всі обставини, що встановлені судом, вимоги позивача про стягнення з відповідача фактично сплаченої суми заподіяної шкоди є такими, що підлягають до задоволення в частині стягнення із відповідача фактичного виплаченого грошового відшкодування у розмірі 24 825 (двадцять чотири тисячі вісімсот двадцять п'ять) грн. 95 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 1363 від 01 квітня 2011 року (а.с. 26). Також судом встановлено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України понесло витрати на збір документів по справі, огляду пошкодженого транспортного засобу, витрати на визначення розміру заподіяних збитків потерпілому, що підтверджується платіжним дорученням № 897 від 11 березня 2011 року (а.с.28). Однак суд не знаходить правових підстав для стягнення із відповідача вказаних грошових коштів. За правилами ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи лише у розмірі виплаченого відшкодування. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач, отримав право регресу до відповідача лише в межах розміру виплаченого відшкодування. Окрім цього, за загальним правилом, страхове відшкодування не може перевищувати розміру реальних збитків, інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Як вбачається із матеріалів справи, послуги аварійного комісара, послуги з огляду пошкодженого транспортного засобу тощо не є прямими збитками, а отже не можуть бути стягнуті в порядку регресу. З огляду на наведене, в задоволені позову в цій частині слід відмовити з-за необґрунтованості позовних вимог. Також, згідно із ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з [PERSON], підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог документально підтверджені та понесені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 257(двісті п'ятдесят сім) грн. 36 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial