Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивачка 06.04.2015 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], за яким просила визнати недостовірну інформацію, викладену: 1) у позовній заяві [PERSON] від 18.04.2012 р. про захист права власності та усунення перешкод в здійсненні діяльності по цивільній справі № 2/1522/9285/2012 (№ 2/1522/8888/11), а саме: «...В квартирі [PERSON] було здійснено прибудову площею 2,9 кв.м., яку без законних підстав внесено в технічний паспорт квартири під [ADDRESS] та в подальшому, вже після придбання квартири [PERSON] було збільшено [PERSON] шляхом добудови і розширення стін. «Прибудова фактично розташована на каналізаційній трубі цього будинку, при цьому навіть закриває каналізаційний люк оглядового колодязя внутрішньо-будинкової каналізаційної лінії». 2) у додаткових письмових поясненнях [PERSON] від 10.12.2012 р. по цивільній справі № 2/1522/9285/2012 (№ 2/1522/8888/11), а саме: (арк. 2) «Водночас після оформлення квартири в 2003 році на свого батька [PERSON] відповідачка [PERSON] без відповідних дозволів та погоджень збільшила стіни цього приміщення шляхом добудови та взагалі закрила каналізаційний люк». 3) в уточненнях [PERSON] від 01.02.2013 р. по цивільній справі № 2/1522/9285/2012 (№ 2/1522/8888/11), а саме: «...відповідач протягом 2004 року збільшила прибудову до своєї квартири та закрила оглядовий люк каналізаційної системи будинку...», «прибудова фактично розташована на каналізаційній трубі цього будинку, при чому навіть закриває каналізаційний люк оглядового колодязя внутрішньо-будинкової каналізаційної лінії. Внаслідок цього каналізаційна труба тріснула, з неї постійно витікають стічні води під будинок взагалі та у належне [PERSON] нежиле приміщення...». Просила стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди, спричинену їй унаслідок приниження її честі та гідності пов'язаних з поширенням такої недостовірної інформації, завданні моральних страждань, що викликало у неї хвилювання, що супроводжувалось підвищенням тиску та погіршенням стану її здоров'я в цілому. Розміри завданої моральної шкоди оцінила на суму 30 000 гривень. У подальшому позивачкою було заявлено вимоги також щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат, здійснених за розглядом даної справи, зокрема, за подання позову у розмірі 673, 55 грн., вартість проведеної експертизи у сумі 5 084, 15 грн.. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що інформація, була викладена у позовній заяві, письмових поясненнях та уточненнях [PERSON] у справі №2/1522/9285/2012 року, є недостовірною, оскільки вже станом на 2006 рік у квартирі [ADDRESS] вже було побудовано приміщення, площею 2,9 кв.м., про що є відповідна відмітка у технічному паспорті. Вона нічого не добудовувала. Тому вважає, що вказана інформація є неправдивою. Вказала, що всі спори зі сторони [PERSON] пов'язані лише з тим, що він хотів викупити її квартиру, проте вона відмовилась та з 2007 року почались судові процеси. Після того як до неї приходили різні комісії за скаргами відповідача, їй що раз було погано і вона вимушена була звертались до лікаря. Представник позивачки - [PERSON] додатково зазначив, що наявні усі документи, які підтверджують той факт, що прибудова не є самовільною, що свідчить про неправдивість інформації відповідача. Додатково вказали, що завдання позивачці моральних страждань підтверджується відповідним висновком експерта від 31.10.2016 року, тому їх вимоги є обґрунтованими та відповідають дійсності. Представник відповідача - [PERSON]. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.08.2016 року) у судовому засідання позовні вимоги [PERSON] не визнав та заперечував проти їх задоволення. Підтримав пояснення, надані у письмових запереченнях від 06.02.2015 року (т.1, а.с.73-75, а.с.182-184), за якими вказав, що викладене у позовній заяві від 18.04.2012 року, додаткових письмових пояснен\-нях від 10.12.2012 року, уточненнях від 01.02.2013 року підтверджується доказами. Також, зазначена інформація міститься у позовній заяві та інших зая\-вах, адресованих суду, які є процесуальними документами, і визначена підставою пред'явле\-ного позову і стосується його предмета, була доказом у справі, яку не вирішено по суті через об'єктивну істотну зміну обставин під час розгляду справи-позов був залишений без розгляду у зв'язку з втратою [PERSON] інтересу, а не у зв'язку з безпідставністю заявлених вимог. Тому відповідно до абзацу п. 17 постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року [ADDRESS] «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вона не може бути підставою для за\-хисту гідності, честі чи ділової репутації в порядку ст. 277 ЦК України, залишення позову без розгляду не змінює цього положення. Зміст наведеної інформації зводиться до висновків, наведених в мотивувальних частинах процесуальних документів, і зроблених за результатами власної оцінки [PERSON] наявних у нього та витребуваних судом за його клопотаннями доказів, а відтак є судженнями, які згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію» не може бути підставою для притягнення до відповідальності. Також, позивачка не надала жодного доказу неправомірності дій [PERSON], зв'язку між ними та нібито заподіяною їй моральною шкодою, розміру цієї шкоди, доказів погіршення її здоров'я. Заперечував проти висновку судового експерта від 31.10.2016 року, вважає його необ'єктивним, оскільки складений експертом з порушенням чинного законодавства щодо порядку збирання доказів та їх процесуального оформлення, експерт самостійно вибрала вихідні дані для проведення експертизи, отримавши їх самостійно. Тому вважає, що висновок експерта не може бути належним доказом у справі. З урахуванням вказаних пояснень вважає, що позов [PERSON]. не підлягає задоволенню. Також, заявив суду клопотання про стягнення з позивача на його користь судових витрат на правову допомогу - оплату послуг адвоката у сумі 12 500 грн. (7 500 грн. за договором про надання правової допомоги від 06.02.2015 року + 2500 грн. за договором про надання правової допомоги від 21.01.2016 року + 2500 грн. за договором про надання правової допомоги від 10.08.2016 року). Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на розгляді у Приморському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа № 2/1522/8888/11 за позовом Фізичної-особи - підприємця [PERSON], Приватного підприємства - фірма "Ч.С.М." до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист права власності, яка ухвалою від 11.06.2013 року була об'єднана з цивільною за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON], Приватного підприємства - фірма "Ч.С.М.", [PERSON] та [PERSON], за участю третіх осіб без самостійних вимог: Головне управління Держсанепідслужби в Одеській області, Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Управління освіти й науки Одеської міської ради, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, про зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди. У позовні заяві [PERSON], поданій в рамках вищезазначеної справи, до суду 18.04.2012 року, про захист права власності та усунення перешкод в здійсненні діяльності дійсно було викладено інформацію наступного змісту (абз.4 позову): «...В квартирі [PERSON] було здійснено прибудову площею 2,9 кв.м., яку без законних підстав внесено в технічний паспорт квартири під [ADDRESS] - «коридор» та в подальшому, вже після придбання квартири [PERSON], було збільшено [PERSON] шляхом добудови і розширення стін.» Абз. 5 позову: «Прибудова фактично розташована на каналізаційній трубі цього будинку, при цьому навіть закриває каналізаційний люк оглядового колодязя внутрішньо-будинкової каналізаційної лінії». У додаткових письмових поясненнях [PERSON] від 10.12.2012 року (т.1, а.с.12) по справі № 2/1522/9285/2012 (№ 2/1522/8888/11) було вказано: «Водночас після оформлення квартири в 2003 році на свого батька [PERSON] відповідачка [PERSON] без відповідних дозволів та погоджень збільшила стіни цього приміщення шляхом добудови та взагалі закрила каналізаційний люк» (перший абзац 2ї сторінки пояснень). В заяві [PERSON] про збільшення позовних вимог від 01.02.2013 р. (т.1, а.с.14-15) по цивільній справі № 2/1522/9285/2012 (№ 2/1522/8888/11) було викладено інформацію наступного змісту: «...відповідач протягом 2004 року збільшила прибудову до своєї квартири та закрила оглядовий люк каналізаційної системи будинку...» (абз.8), «прибудова фактично розташована на каналізаційній трубі цього будинку, при чому навіть закриває каналізаційний люк оглядового колодязя внутрішньо-будинкової каналізаційної лінії. Внаслідок цього каналізаційна труба тріснула, з неї постійно витікають стічні води під будинок взагалі та у належне [PERSON] нежиле приміщення...» (абз.1, а.с.15). З пояснень сторін судом встановлено, що у подальшому позову заяву Фізичної-особи - підприємця [PERSON], Приватного підприємства - фірма "Ч.С.М." до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист права власності було залишено без розгляду. На підтвердження чого також було надано ухвалу суду від 01.10.2014 року (справа №2/1522/8888/11). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.06.2015 року (т.1, а.с.227-234) позов [PERSON] було залишено без задоволення. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. За змістом ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" передбачено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому суд враховує положення п.17 Постанови Пленуму, згідно якого інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Між тим суд враховує, що право на доступ до суду - це право людини, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Воно випливає з п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це право випливає з ч. 3 ст. 8, ч. 1 ст. 55 Конституції України. Воно в подальшому деталізується в процесуальних кодексах (ст. ст.3, 4 ЦПК, ст. 5 КАС). Як роз'яснив Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп, частина перша статті 55 Конституції містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, тобто кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Саме через встановлене ст. 55 Конституції, ст. 16 ЦК, ст. 3 ЦПК право на судовий захист (право на звернення до суду за захистом цивільних прав) особа реалізує своє конкретне право вимоги щодо захисту конкретного цивільного права. Право на звернення до суду є самостійним, але воно опосередковане правом вимоги про захист дійсного чи вигаданого (передбачуваного) права, яке реалізується через позов. При цьому, захищається в судовому порядку саме право вимоги (що втілюється в позові), яке випливає з порушеного цивільного права та спрямоване на його поновлення. А відтак, позов є судовою формою реалізації права вимоги заінтересованої особи про захист її порушеного цивільного права. Отже, з урахуванням вищевикладеного, розглянувши роздруківки позовної заяви [PERSON] від 18.04.2012 року, письмових пояснень від 10.12.2012 року та уточнень позовних вимог від 01.02.2013 року, поданих у рамках цивільної справи №2/1522/8888/11, суд вбачає, що інформація зазначена у них (про оскарження якої заявлено даний позов) була підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, вирази відповідача, відображені у документах, відносяться до оціночних суджень, і є висловлюваннями, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду характеру використання мовностилістичних засобів при їх викладенні. При цьому, достовірність викладеної інформації мала бути досліджена судом при розгляді вказаної справи. За таких обставин, суд виходить з того, що інформація, стосовно якої заявлено даний позов [PERSON], не може бути підставою для захисту гідності, честі [PERSON], оскільки ця інформація стосувалась підстав позову і його предмета. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача стосовно того, що прибудова, площею 2,9 кв.м., в квартирі [PERSON] є самочинною. Дані твердження спростовуються матеріалами справи, а саме: рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2005 року у справі №2-2897/2005 (т.1, а.с.104), копіями технічних паспортів на ім'я [PERSON] від 22.11.2002 року, на ім'я [PERSON], на ім'я [PERSON], на ім'я [PERSON] (т.1, а.с. 119-128), листами ПРА ОМР від 12.12.2003 року №Т-2360, від 25.04.2011 року №Г-1123, від 15.03.2012 року №01-Д/9, (т.1, а.с.130-133), листом Управління житлово-комунального господарства ОМР від 28.10.2004 року №1449 (т.1, а.с.134), листом Інспекції ДАБК від 16.08.2004 року (т.1, а.с.154). Позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимог про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Надання особами, які беруть участь у справі, позовних вимог, уточнень та пояснень до них є правом, передбаченим чинним законодавством України, не являється протиправними та винними діями і не тягнуть відповідальності у виді стягнення моральної шкоди. Судом не встановлено, що внаслідок подання [PERSON] відповідного позову від 18.04.2012 року, пояснень від 10.12.2012 року та уточнень до нього від 01.02.2013 року позивачці було спричинено моральну шкоду, яку остання оцінила на суму 30000 гривень. Безумовно, у [PERSON] були моральні переживання внаслідок зазначення інформації в позові, уточнення до нього та письмових пояснень [PERSON] до позову, однак зазначені відомості лише висловлюють позицію [PERSON] як позивача у цивільній справі, що перебувала на розгляду у Приморському районного суді м. Одеси, та стосувались предмета позову та були підставами звернення до суду з відповідним позовом, а [PERSON] мала аналогічне процесуальне права на їх спростування шляхом подання певних доказів. Оскільки судом не встановлено розповсюдження відповідачем негативної інформації щодо позивача, яка порушує його честь, гідність, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги висновок №1045 судової психологічної експертизи від 31.10.2016 року, складений експертами ОНДІСЕ МЮУ (т.2, а.с.49-54), за яким зазначено, що ситуація, що досліджуються у даній справі (судові справі, ініційовані [PERSON] з зазначенням у позовах недостовірної інформації, які розглядаються судами з 2012 року) є психотравмувальною для [PERSON], останній завдано страждання (моральна шкода) та можливий розмір грошової компенсації за завдані [PERSON] страждання відповідає позовним вимогам, з огляду на наступне. Згідно до постанови пленуму ВСУ N 8 від 30.05.97 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.. 147 ЦПК України, висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Згідно п.17 постанови Пленуму, при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Між тим, суд вбачає, що документи, які лягли в основу даного експертного висновку, дійсно були отриманні експертом з порушення процедури, а саме експерт їх отримав (а..с.22-47 т.2) не від суду, а безпосередньо позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: approved