Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

02.12.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 35\~597.55 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 2\~425.20 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 29\~102.40 грн. та моральної шкоди в сумі 20\~000.00 грн.. Мотивує свої вимоги позивачка тим, що працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 05 лютого 2014 року по 04 серпня 2015 року. Звільнена на підставі п.1) ст. 36 КЗпП України. Проте під час звільнення з нею не був проведений повний розрахунок по виплаті заробітної плати, тому просить стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку, компенсацію втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати та відшкодувати моральну шкоду, яку вона відчула у вигляді втрати нормальних життєвих звязків, приниження честі в гідності. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила про задоволення позову у повному обсязі. Крім того заявила про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до 40204. 38 грн., мотивуючи тим, що на день розгляду справи відповідачем з нею не проведено розрахунку. Представник позивача не визнав позовні вимоги та пояснив, що через стрімке зменшення замовлень у галузі суднобудування в останні роки та фінансову кризу, завод опинився у дуже скрутному становищі. Державною виконавчою службою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства, оголошено заборону відчуження. Заборгованість тільки по заробітній платі складає 22\~000\~000.00 грн.. Постановами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області накладено арешт на банківські рахунки підприємства, що позбавляє можливості здійснювати будь-які розрахунки, у тому числі з робітниками заводу. Вважає, що порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати не може розцінюватись, як неправомірні дії відповідача, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Зазначає, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати позивачеві буде нарахована і виплачена одночасно з фактичним розрахунком. Крім того представник відповідача пояснив, що не має заперечень проти представленого позивачкою розміру середньоденного заробітку, кількості днів затримки і зробленому на підставі цього розрахунку заборгованості. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. Позивачка працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера з 05 лютого 2014 року по 04 серпня 2015 року. Звільнена на підставі п.1) ст. 36 КЗпП України. Під час звільнення з позивачкою не був проведений повний розрахунок по виплаті заробітної плати. Ці обставини і сума заборгованості підприємства по заробітній платі сторонами визнано і доказуванню вони не підлягають. Згідно ст. 43 Конституції України, ст. 21 КЗпП України обовязок по виплаті заробітної плати є однією з істотних умов трудового договору. Як передбачено ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до довідки № 201 від 05.08.2015 року, заборгованість по заробітній платі позивача складає 35 597.55 грн. (а.с. 6). Зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно положень ч.1 ст. 83КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Порядок розрахунку сум відпускних за надані працівникам щорічні відпустки, додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки визначений в Порядку обчислення середньомісячної заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 8 лютого 1995 року за № 100. Так, відповідно до цього Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Як встановлено судом, позивач не виплатив відповідачу при звільнені грошову компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 05 лютого 2014 року по 04 серпня 2015 року. Відповідно до п.23) Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно з ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України, має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 01.01.1997р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Таким чином, як зазначено позивачем і визнано представником відповідача, сума грошової компенсації за не використану щорічну відпустку з 05 лютого 2014 року по 04 серпня 2015 рокускладає 2 425.20 грн., та підлягає стягненню. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 25) Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбачено ї ст. 117 КЗпП України . Відповідно до п. 2) Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року, встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів. Суд не може врахувати посилання представника відповідача на те, що у затримці розрахунку з позивачем немає вини підприємства, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" , сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середньо денний заробіток позивачки становить 352 гривні 67 копійок, з дня звільнення по день розгляду справи судом минуло 114 робочих днів, тобто 352.67 х 114 = 40204. 38 грн.. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача належить середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 40204. 38 грн.. Згідно вимог ст. 2 Закону України " Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III ( із змінами і доповненнями, внесеними Законами України від 16.01.2003 року №429-IV та №431-I), компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. Під доходами у цьому Законі розуміються грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата. Стаття 3 Закону передбачає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, розраховується відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, згідно з п. 4 якого, «сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)» Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача про виплату компенсації за затримку виплати заробітної плати в сумі 1 916.02 грн.. З врахуванням усіх виплат, які підлягають стягненню з відповідача, загальна сума, яка підлягає стягненню складає 97243.15 грн.. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом цього положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про вдшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13) постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода. Суд погоджується з доводами позивача про те, що в зв'язку із затримкою виплати заробітної плати було порушено нормальні умови її життя, в зв'язку з чим вона повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого побуту, відчувала душевні хвилювання з приводу побоювання за своє майбутнє, але вважає, що розмір такої шкоди позивачем завищено, тому визнає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди частково, зменшивши її розмір до 1000.00 грн. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1378.00 грн.

Outcome: partial