Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

В листопаді 2018 р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач 1), адвоката Боряк Ганни Леонідівни (відповідач 2), в якому просила суд визнати недійсним договір про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р., укладений між адвокатом Боряк Г.Л. та Мізіною З.Д., та ордер серії КВ №724804 від 19.03.2018 р., що виданий [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. Позовні вимоги вмотивовані тим, що у провадженні Апеляційного суду Київської області перебуває справа №372/2028/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування. Представником [PERSON] у даній справі є адвокат Боряк Г.Л. на підставі договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. та ордеру серії КВ №724804 від 19.03.2018 р. В ході розгляду справи позивачу стало відомо, що [PERSON] страждає на психічний розлад з 2012 року, який впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 09.02.2017 р. в рамках розгляду цивільної справи №372/2028/16-ц було проведено судово-психіатричну експертизу [PERSON] , яка встановила, що остання страждає на психічний розлад. Між тим, рішення суду про визнання [PERSON] недієздатною немає. Позивач вважає, що на момент укладення договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. та ордеру серії КВ №724804 від 19.03.2018 р. [PERSON] не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними, що є підставою для визнання вказаних правочинів недійсними. Вказане стадо підставою для звернення до суду. У відзиві на позов відповідач 2 заперечувала щодо задоволення позову, зазначала, що [PERSON] не може бути позивачем у справі, оскільки укладеним договором про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. права чи законні інтереси позивача не порушено, вона не має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Крім цього, ордер на надання правової допомоги не є правочином. (а.с. 55-57 т.1) У відповіді на відзив позивач наголошувала на тому, що захворювання [PERSON] впливає на здатність останньої усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі при укладенні договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. Зазначає, що внаслідок представництва інтересів [PERSON] за договором договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. позивача було позбавлено права власності на нерухоме майно. У випадку визнання оспорюваного договору недійсним в позивача будуть додаткові підстави для оскарження судового рішення у справі №372/2028/16-ц. (а.с. 59-64 т.1) Ухвалою судді від 30.11.2018 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 15.04.2019 р. витребувано медичну документацію, амбулаторну карту та медичну картку стаціонарного хворого на ім`я [PERSON] , [INFO] з Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України (адреса м.Київ, вул.Кирилівська, 103, корпус 12); з Медичного центру ТОВ «Борис» (адреса знаходження м.Київ, вул.Клеманська, 3); з Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (адреса знаходження м.Київ, вул.Кирилівська, 103А). Ухвалою суду від 15.04.2019 р. призначено по цивільній справі №761/42449/18 судово-психіатричну експертизу [PERSON] . 06.02.2020 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва повернуто матеріали цивільної справи №761/42449/18 без виконання судово-психіатричної експертизи. Ухвалою судді від 13.02.2020 р. відновлено провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13.11.2020 р. призначено по цивільній справі №761/42449/18 судово-психіатричну експертизу [PERSON] . 10.06.2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва повернуто матеріали цивільної справи №761/42449/18 без виконання судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 31.08.2021 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/42449/18, призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 25.11.2021 р. закрито провадження у справі в частині вимоги до відповідача Боряк Ганни Леонідівни . В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій вказала, що позов підтримує, просить його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.03.2018 р. між адвокатом Боряк Г.Л. та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги №07/03, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту за позовом [PERSON] до [PERSON] (а.с. 11-13 т.1) На підставі вказаного договору про надання правової допомоги №07/03 адвокатом Боряк Г.Л. видано ордер КВ №724804 на представником інтересів [PERSON] в Апеляційному суді Київської області. (а.с. 14 т.1) Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В., про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно, задоволено. Визнано недійсним укладений 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер земельної ділянки: 3223155400:05:096:0056, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В., та зареєстрований в реєстрі за № 8401. Визнано недійсним укладений 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 535,9 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт; посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. та зареєстрований в реєстрі за № 8398. Визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,2220 га, кадастровий номер земельної ділянки: 3223155400:05:096:0056. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 535,9 кв. м, з господарськими та побутовими спорудами: сарай, огорожа, корт. (а.с. 15-20, 65-72 т.1, ) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання правочину, укладеного між [PERSON] та адвокатом Боряк Г.Л., недійсним на підставі ст. 225 ч.1 ЦК України, оскільки [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 628 зазначеного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до статті 26 ч.1, 2 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Перш за все, варто зазначити, що [PERSON] , не є стороною договору, укладеного між [PERSON] та адвокатом Боряк Г.Л. Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17). Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Між тим, [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору про надання правової допомоги, укладеного між [PERSON] та адвокатом Боряк Г.Л., не надала доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень її прав, не зазначила, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договору про надання правової допомоги. При цьому, в матеріалах справи наявне лише заперечення на клопотання про витребування доказів, подане адвокатом Боряк Г.Л. в інтересах [PERSON] у справі №372/2028/16-ц (а.с. 87-89 т.1). Будь-яких доказів, які б підтверджували факт того, що позивача позбавлено права власності на нерухоме майно саме внаслідок укладення договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. не надано, що свідчить про відсутність підстав для правового захисту позивача. Крім цього, щодо підстави, на яку посилається позивач, для визнання оспорюваного правочину недійсним варто зазначити наступне. Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та у постановах Верховного Суду:від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19). Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). На теперішній час відсутні підстави вважати, що на момент укладення договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. та ордеру, тобто на конкретно на визначену дату, а саме 17.03.2018 р., була абсолютна неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Хоч [PERSON] на виклики для проведення експертизи, які були призначені за ухвалами суду від 15.04.2019 р. та від 13.11.2020 р., не з`являлась, але даний висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів, а надані стороною позивача докази безумовно не дають підстави вважати, що [PERSON] на час укладення оспорюваного правочинумала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Так, висновки судово-психіатричної експертизи 35 від 09.02.2017 р. та №681 від 18.10.2018 р. (а.с. 21-28, 74-86 т.1) встановлюють можливість [PERSON] усвідомлювати та керувати своїми діями на конкретно на визначену дату, а саме 31.07.2013 р., при тому, що договір про надання правової допомоги №07/03 було укладено 17.03.2018 р. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про надання правової допомоги №07/03 від 17.03.2018 р. та ордеру серії КВ №724804 від 19.03.2018 р., суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed