Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 21150, тип легковий (седан), номер шасі VIN- [NUMBER] , державний номер [NUMBER] та Зобов`язати Лисичанський МВДВС ГТУЮ у Луганській області зняти арешт з зазначеного автомобіля, накладений 01.06.2016 р. постановою головного державного виконавця Лисичанського МВДВС ГТУЮ у Луганській області Кохан А.І. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення справи суд не надіслав. Представник відповідача Лисичанського МВДВС ГТУЮ у Луганській області у судове засідання не зявився, у письмовому запереченні позов не визнав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що був свідком придбання позивачем автомобілю у відповідача, в його присутності позивач передав гроші, а відповідач віддав позивачу ключі та документи на автомобіль. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 04.03.2011 р. позивач на підставі договору-купівлі-продажу придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки ВАЗ, модель 21150, тип легковий (седан), номер шасі VIN- [NUMBER] , 2006 р.в., державний номер [NUMBER] , отримав у відповідача свідоцтво про державну реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та сплатив за цей автомобіль обумовлену сторонами суму коштів. 21.01.2019 р. позивачу стало відомо, що на вказаний автомобіль постановою головного державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Кохан А.І. накладено арешт від 01.06.2016 р. Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 334 ч.1 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки позивачем від відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу до нього, було отримане майно у вигляді автомобілю, за що позивач сплатив обумовлену грошову суму, у позивача 04 березня 2011 р. виникло право власності на вказаний автомобіль. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту даної правової норми, право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях ЗУ "Про дорожній рух" та затвердженого постановою КМУ №1388 від 07.09.1998 р. Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі Порядок), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. При цьому, саме ЦК України регулює в цій сфері частину відношень, щодо передачі та виникнення права власності, а ЗУ «Про дорожній рух» та Порядок - обов`язок та порядок реєстрації транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах, не посилаючись на те чи пов`язується реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах із набуттям особою права власності на нього. Так ЗУ "Про дорожній рух" визначає правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища. Відповідно до статті 34 ЗУ "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Згідно з пунктом 7 Порядку (в редакції на момент укладання договору) власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Крім того, відповідно до пункту 8 Порядку державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, укладені та оформлені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Таким чином в ЗУ «Про дорожній рух» та в Порядку, визначено тільки обов`язок та порядок дій при відчуженні та набутті права власності на транспортні засоби, не пов`язуючи цей порядок з фактом такого відчуження чи набуття. Згідно ст. 640 ч. 2 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. При цьому під цивільним законодавством розуміється система нормативних актів, які містять цивільно-правові норми. У свою чергу ці норми регулюють цивільно-правові відносини, тобто майнові та особисті немайнові відносини, врегульовані нормами сучасного цивільного права між майнова відокремленими, юридично рівними учасниками, що є носіями суб`єктивних цивільних прав та обов`язків... («Цивільне право» Т.1 стор 31,78 під редакцією О.В. Дзери, Н.С. Кузнєцової, К. «Юрінком Інтер», 2002 р.). У той же час адміністративно-правова норма, як елемент адміністративного законодавства - це обов`язкове правило поведінки, яке встановлене і охороняється державою, метою якого є регулювання суспільних відносин, що виникають, змінюються і припиняються у сфері державного управління тобто адміністративно-правових відносин). Адміністративно-правові ж відносини завжди мають державно-владний характер, тобто один із суб`єктів завжди наділений державою владними повноваженнями щодо інших учасників адміністративно-правових відносин. Ці відносини характеризуються такими особливостями: виникають тільки в результаті державно-управлінської (владної) діяльності; в них обов`язково бере участь виконавчо-розпорядчий орган держави; завжди є наслідком свідомої, цілеспрямованої, вольової діяльності від імені держави («Адміністративне право України», підручник під редакцією Колпакова В.К.. К . «Юрінком Інтер», 1999 р.). Як зазначалося вище, цивільним законодавством, а саме ст.ст. 334, 655 ЦК України, для укладення договору купівлі-продажу необхідно тільки передання майна покупцю. На підставі п.7 і п.8 Порядку (діяли на час укладання договору) власники транспортних засобів були зобов`язані реєструвати ці ТЗ та знімати їх з реєстрації перед продажем. Однак сам Порядок, виходячи з наведених понять адміністративних норм і адміністративних правовідносин, відноситься до актів адміністративного, а не цивільного законодавства, що вбачається і з його п. 3 - «державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру Державтоінспекції». Тобто положення Порядку не є нормами цивільного законодавства, звідси зняття автомобілю з реєстрації перед купівлею-продажем не є "вчиненням іншої дії" у розумінні ст. 640 ЦК України, бо такі дії повинні бути передбачені саме цивільним, а не будь-яким іншим діючим законодавством. Тому виконання чи невиконання приписів Порядку не повинні враховуватися при відповіді на питання - чи є спірний договір укладеним. Також, Порядок не передбачав жодних наслідків недотримання своїх вимог для визначення моменту переходу права власності і жодним чином не впливав на дійсність договорів купівлі-продажу автомобілів. Окрім того, питання права власності на транспортні засоби, зокрема реєстрація такого права, не було і не є ні метою, ні предметом регулювання Порядку. Тому норми Порядку не регулюють спірні відносини і застосуванню не підлягають. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у справі № 910/11266/17. постанова від 13 лютого 2018 р. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72201343). На підставі ст. 57 ч. 1, ч. 2 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно п.41 Порядку забороняється зняття з обліку транспортних засобів, стосовно яких є... постанова державного виконавця про накладення арешту... Відповідно до ст.56 ч. 1, ч.2 абз.1 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Згідно зі ст.59 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Оскільки арешт перешкоджає позивачу користуватися автомобілем, так як на момент накладення арешту автомобіль знаходився у його користуванні та розпорядженні, і у позивача вже виникло право власності на нього, - такий арешт порушує права позивача як власника, і накладений на майно, що не належить боржнику. Тому позов і в цій частині підлягає задоволенню. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 768,4 грн. на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. Таким чином, суд вважає надані позивачами докази достатніми та переконливими. На підставі викладеного,

Outcome: approved