Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), через свого представника, звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) з вимогами: - стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 256 483,95 грн; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. Позивач обґрунтовує свій позов тим, що вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 21.09.2020 у справі №136/400/20 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вирок мотивовано тим, що 17.09.2019 близько 18:12 год, на відрізку автошляху між населеними пунктами с. Приборівка та с. Стадниця Вінницької області відповідач, будучи водієм водій автомобіля ВАЗ-2107 р/н [NUMBER] в порушення ПДР допустив зіткнення з автомобілем Renault Megane р/н [NUMBER] , яким керував позивач. Внаслідок такого ДТП син позивача [PERSON] , який в той час знаходився разом з батьком у згаданому в автомобілі, отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Згідно експертного висновку розмір матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля р/н [NUMBER] станом на момент ДТП становив 256 483,95 грн. Разом з тим, позивач зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахованою СК "КРАЇНА", однак на відповідне звернення було відмовлено позивачу відшкодувати майнову шкоду з тих причин, що він звернувся до СК з пропущенням річного строку з моменту завданих йому збитків, тому позивач втратив своє право на відшкодування шкоди завданої відповідачем за рахунок застрахованого ліміту відповідальності, отож вважає, що оскільки шкода завдана його майну є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, керування яким здійснював відповідач, факт матеріальної шкоди доведено, який знаходиться в причинному зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відтак наявні усі правові підстави для відшкодування заподіяної йому майнової шкоди за пошкодження належного йому рухомого майна, в межах строку позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до заподіювача шкоди. Крім цього, представник позивача вказує у позові, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач зазнав негативних емоцій, страху і тривоги за стан здоров`я неповнолітнього сина [PERSON] , який був пасажиром та внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв`язку із чим знаходився на стаціонарному лікуванні, під час якого були виконані оперативні втручання. Переживання за стан здоров`я сина призвели до моральних страждань завданих йому протиправними діями відповідача. Також вказує, що до ухвалення судом вироку у кримінальному провадженні, яким відповідача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, належний позивачеві транспортний засіб знаходився на території стаціонарного майданчика для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів відділу поліції, у зв`язку із чим позивач був позбавлений можливості його відновити для подальшого користування. Обмеження позивача користування автомобілем протягом тривалого часу змусили відчувати незручності, що вимагало додаткових зусиль докладати зусиль в організації усталеного способу життя, а також нести незаплановані витрати, що відобразилось на його емоційному стані, внаслідок чого він пережив душевні страждання, отож дорожньо-транспортна пригода знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з душевними стражданнями позивача, яку він оцінив в сумі 20 000,00 грн, та просив суд стягнути із відповідача на його користь. Відповідач у межах визначеного судом строку відзиву до суду не подав. Ухвалою суду від 17.02.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.04.2021 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явилисьостанній надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у заявленому обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи. Судом встановлено, що поштові відправлення спрямовані на адресу відповідача про день та час розгляду справи було повернуто до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою суду від 09.08.2021 постановлено розгляд даної цивільної справи здійснювати про заочному розгляді. Ураховуючи наведене, суд не вбачає правових підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, тому здійснює розгляд справи у даному судовому засіданні, за відсутності сторін, на підставі зібраних у справі доказів, при заочному розгляді, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 21.09.2020 у справі №136/400/20, [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Вказаним судовим рішенням було встановлено, що 17.09.2019 біля 18.12 год., керуючи автомобілем марки ВАЗ 2107д.н.з. [NUMBER] , у якого в порушення вимог п. 31.4.5 (г) ПДР на задній осі встановлені різні шини, рухаючись з смт Турбів Липовецького району в напрямку м. Вінниці по своїй смузі руху в світлу пору доби на відрізку автошляху між населеними пунктами с. Приборівка Липовецького району Вінницької області та с. Стадниця Вінницького району Вінницької області, в порушення пунктів 10.1,11.3,14.2 (в) Правил дорожнього руху України, під час виконання маневру обгону попутного транспортного засобу, не переконавшись в безпечності зміни напрямку руху та відсутності перешкоди у вигляді транспортних засобів на достатній для обгону відстані, виїхав на зустрічну смугу руху, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем марки "Renault Megane" д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки "Renault Megane" д.н.з. [NUMBER] , - [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я. У ситуації, яка склалася, у прямому причинному зв`язку із подією ДТП стало невиконання водієм автомобіля "ВАЗ 2107" [PERSON] вимог п. п. 10.1, 11.3, 14.2 (в) Правил дорожнього руху. Вказаний вирок суду набрав законної сили. 19.09.2019 [PERSON] звернувся до ПАТ СК «Країна» з повідомленням про дорожньо - транспортну пригоду потерпілої особи (а.с.96), оскільки як було встановлено [PERSON] було укладено договір з ПАТ СК «Країна» обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/4273809 від 12.10.2018. За даним полісом було застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду заподіяну третіми особами внаслідок ДТП за участю автомобіля ВАЗ 2107 д.н.з. [NUMBER] . 07.12.2020 [PERSON] звернувся до СК "Країна" із заявою на виплату страхового відшкодування (а.с.95) після набрання законної сили вироком суду відносно [PERSON] 19.04.2021 за вих. №1124 СК «Країна» направила в адресу [PERSON] лист (а.с.58), про відмову у задоволенні заяви про виплату страхового відшкодування, з підстав, передбачених підпункту 37.1.4 пункту 37.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За загальною презумпцією вини в цивільному праві відсутність вини доводиться заподіювачем шкоди. Суд вважає, що обставини щодо заподіяння шкоди майну позивача є доведеними безпосередньо дослідженими у судовому засіданні вищевказаними належними та допустимими доказами, отож такі протиправні дії знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та виною останнього в її заподіянні. За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка заподіяла шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 ч. 1. ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, заподіяна внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України №227 від 23.12.2019 розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки "Renault Megane" д.н.з. [NUMBER] станом на 17.09.2017 становив 256483, 95 грн. (а.с.106, 109-114). Судом було встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахованою СК "КРАЇНА", однак на відповідне звернення останньою було відмовлено позивачу відшкодувати майнову шкоду з тих причин, що він звернувся до СК з пропущенням річного строку з моменту завданих йому збитків, а тому позивач втратив своє право на відшкодування шкоди завданої відповідачем за рахунок застрахованого ліміту відповідальност і. Згідно пп. 37.1.4 п. 37.1. ст. 37 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Суд враховує, що звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення такого страхового відшкодування, яка не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Вказаний висновок викладено у постанові від 19.06.2019 у справі N 465/4621/16-к Великої Палати Верховного Суду. У постанові від 03.10.2018 у справі N 760/15471/15-ц (провадження N 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду фактично визначила два окремих (відмінних один від одного) випадки, за яких є можливим відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Це: 1) пропуск строків, передбачених статтею 37 Законом; 2) ситуація, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (стаття 1194 ЦК України). Суд дійшов висновку, що незважаючи на те, що потерпілий втратив право на отримання відшкодування від страховика тієї особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди. П ри цьому обмеження, встановлені статтею 1194 ЦК України, не поширюються на зазначені правовідносини, оскільки наведена норма регламентує визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати (тобто така виплата мала бути проведена) і не встановлює будь-яких обмежень у разі, якщо у страховика не виникло обов`язку зі сплати страхової виплати. І нше розуміння наведених норм права фактично зменшує строк існування права на вимогу до заподіювача шкоди, якщо така шкода заподіяна майну потерпілого, до одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, що істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право у порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника - завдавача шкоди. Вибір страховика належить кожній особі, яка вирішила вступити в договірні відносини з приводу такого виду страхування, відповідно, така особа має нести всі ризики обрання неналежного, недобросовісного або ненадійного контрагента. З іншого боку, нездійснення потерпілою особою всупереч своїм власним інтересам обов`язку звернутися до страховика із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року (з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) жодною нормою чинного законодавства не визнано як підстава припинення права вимоги до завдавача шкоди і обов`язку такої особи відшкодувати завдану нею шкоду. Як було судом встановлено, внаслідок обґрунтованої відмови СК "Країна", позивач, втратив своє право на відшкодування шкоди завданої відповідачем за рахунок застрахованого ліміту відповідальності, однак, суд враховує правові позиції Верховного Суду, а також вимоги ст.ст. 1166, 1187 ЦК України та вважає, що шкода, заподіяна майну позивача, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Постановою № 4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 визначено порядок оцінки завданих збитків. Згідно з п.14 Постанови № 4, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Судом встановлено, що згідно висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України №227 від 23.12.2019 розмір матеріального збитку, завданого позивачу як власнику автомобіля р/н [NUMBER] станом на момент ДТП становив 256 483,95 грн. Відповідач не надав жодних заперечень на пропозицію суду викладену в ухвалі від 17.02.2021 щодо визначеного експертом розміру заподіяних збитків позивачеві пошкодженням транспортного засобу, не спростував наведених у позові обставин та не надав жодних доказів чи заперечень. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 256 483,95 грн, ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн., суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до п. 3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою №5від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової)шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. Позивач стверджує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він зазнав негативних емоцій, страху і тривоги за стан здоров`я неповнолітнього сина [PERSON] , який при ДТП отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що підтверджується висновком експерта Вінницького ОБСМЕ №1410/1482 від 20.01.2020. Крім цього, внаслідок ДТП було пошкоджено належний позивачеві транспортний засіб, на підтвердження чого є висновок Вінницького НДЕКЦ МВС України №227 від 23.12.2019 розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля марки "Renault Megane" д.н.з. [NUMBER] станом на 17.09.2017 становить 256483, 95 грн. Внаслідок переживань за стан здоров`я сина та докладених зусиль щодо організації свого способу життя внаслідок пошкодження транспортного засобу призвели позивача до моральних страждань завданих йому протиправними діями відповідача, яку він оцінює в сумі 20 000,00 грн. Однак, суд приходить до переконання, що обидва учасника дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з настанням останньої, перенесли душевні переживання внаслідок пошкодження належних їм транспортних засобів, а відповідач, що презюмується, від того, що автомобілі обох сторін було пошкоджено, оскільки винній стороні потрібно нести подвійний обов`язок щодо відшкодування шкоди. Обидва учасники ДТП докладали додаткових зусиль для організації свого усталеного способу життя, що безумовно вплинуло на їх звичний режим життя, їх життєвий уклад і негативним чином позначилось на душевному спокої, негативно вплинуло на робочий процес та стосунки з близькими людьми та сім`єю. Суд вважає доведеними обставини щодо заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань, втрат немайнового характеру, оскільки останній, будучи батьком неповнолітньої дитини, який внаслідок ДТП, за його ж участі, отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості та перетерпів оперативні втручання, проходив довготривалий курс лікування, перебуваючи на стаціонарному лікуванні та проходячи реабілітаційні курси, у зв`язку із чим це безумовно позначилось на його емоційному стані, як батька дитини, внаслідок чого позивач пережив душевні страждання: безпорадність, хвилювання. У той же час суд враховує, що неповнолітній [PERSON] , будучи учасником ДТП не позбавлений права на відшкодування шкоди в установленому законом порядку. Ураховуючи встановлені у ході розгляду справи обставини, які були перевірені безпосередньо дослідженими судом доказами, виходячи із вимог розумності і справедливості, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач внаслідок ДТП, характеру немайнових та майнових втрат, їх тривалості, можливості їх відновлення та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення, у тому числі надану відповідачем у відшкодування майнової шкоди допомогу, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн. зможе компенсувати заподіяну відповідачем позивачеві моральну шкоду, відтак в цій частині позов підлягає до часткового задоволення. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно поданого представником позивача договору про надання правничої допомоги від 03.12.2020 укладеного між [PERSON] та адвокатом Щавінським К.С. та Акту надання правової допомоги від 21.01.2021, у якому надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги, - витрати на правничу допомогу в рамках даної справи склали 5700 грн. Відповідач не надав заперечень щодо обсягу понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги, не просив суд про її зменшення. Ураховуючи те, що представником позивача надано підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд дійшов висновку, що вони підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, так як відповідних доказів до справи не долучено, суд враховує, що проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченому адвокатом на виконання робіт. При цьому, суд враховує загальні вимоги ЦПК України та усталену практику ВС, який наголосив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи , отож здійснює їх розподіл пропорційно до задоволеного розміру позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи те, що позов задоволено частково, суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд враховує, приписи ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року N 3674-VI "Про судовий збір" відповідно до якої передбачено звільнення позивачів від сплати судового збору у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих унаслідок вчинення будь-якого кримінального правопорушення, незалежно від об`єкту посягання. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної чи моральної), завданої в результаті заподіяння тілесних ушкоджень або смерті, незалежно від того, настали такі наслідки в результаті вчинення кримінального правопорушення або інших дій чи бездіяльності, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із законом. Тобто, цивільні позивачі у кримінальному провадженні звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення. Ця практика узгоджується з рішенням Об`єднаної Палати від 23 січня 2019 року у справі N 187/291/17. Отож ураховуючи те, що при пред`явленні позову до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, утім ним було сплачено судовий збір за вимогами про стягнення моральної шкоди, тому суд вважає за доцільне їх повернути позивачеві, а питання про стягнення витрат із відповідача на користь дердави вирішити відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».. Враховуючи викладене та

Outcome: partial