Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої в наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 12635,45 грн. а також витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 229,40 грн.. В обґрунтування позову зазначив, що 11.08.2009р. між [PERSON] та ПАТ «СК «ПЗУ Україна» був укладений договір страхування транспортних засобів № Kit 001429, предметом якого є страхування автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER] 20.02.2010 року відбулася ДТП, за участю застрахованого автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля «Nissan», державний реєстраційний номер [NUMBER], керуванням [PERSON]. Вина відповідача підтверджується постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.03.2010 року, згідно до якої [PERSON] визнана винною в адміністративному правопорушенні вимог ст. 124 КУпАП. Позивачем 16.04.2010р. на підставі страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, виходячи із звіту про оцінку № 175/03/10 від 19.03.2010 р. здійснена виплата страхового відшкодування на користь страхувальника в розмірі 12922,09 грн. згідно платіжного доручення № 5122 від 16.04.2010р. , На підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Таким чином, з моменту виплати страхового відшкодування у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до відповідача, [PERSON], винної у завданні шкоди автомобілю «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER], щодо відшкодування спричиненого збитку в межах фактичних витрат ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Відповідно, сума регресної вимоги становить 12635,45 грн. Однак, не зважаючи на свій обов'язок відшкодувати позивачу заподіяну матеріальну шкоду, Відповідач не реагує на законні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Представник позивача Лигін В.В, який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилася, надав суду заяву, у якій просив розглянути дану справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про одержання судової повістки. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з'явилась в судове засідання без поважних причин, про час і місце судового засідання були повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України "Про судоустрій та статус суддів " від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність позивача та відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення, при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 та ч. ч. 1, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1, 3 ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані суду докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 20.02.2010 року відбулася ДТП, за участю застрахованого автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля «Nissan», державний реєстраційний номер [NUMBER], керуванням [PERSON]. В результаті дорожньо-транспортної пригоди було завдано матеріальну шкоду автомобілю «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER]. 11.08.2009р. між [PERSON] та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» був укладений договір страхування транспортних засобів № Kit 001429, предметом якого є страхування автомобіля «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Вина відповідача підтверджується постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 29.03.2010 року, згідно до якої [PERSON] визнана винною в адміністративному правопорушенні вимог ст. 124 КУпАП. Відповідно до ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно страхового акту № UA 2010022000009/L01/01 від 12.04.2010р. та розрахунку суми страхового відшкодування до страхового акту № UA 2010022000009/L01/01, виходячи із звіту про оцінку № 175/03/10 від 19.03.2010 р. здійснена виплата страхового відшкодування на користь страхувальника в розмірі 12922,09 грн. В своїх позовних вимогах в позовній заяві від 15 квітня 2013 року ( уточнених позовних вимог від позивача до суду не надходило) позивач просить стягнути з відповідача відшкодування шкоди в розмірі 12635,45 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви страхувальника від 22.02.2010 р., страхового акту № UA 2010022000009/L01/01від 12.04.2010р.. Платіжним дорученням № 5122 від 16.04.2010р. страхове відшкодування було сплачено в повному обсязі. На підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Зазначене право також передбачене статтею 1191 ЦК України. Таким чином, з моменту виплати страхового відшкодування у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до відповідача, [PERSON], винної у завданні шкоди автомобілю «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер [NUMBER], щодо відшкодування спричиненого збитку в межах фактичних витрат ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». У звязку із чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12635,45 грн. Відповідно до ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом . Суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності, відповідно до ч.2 ст. 1166 ЦК України. Згідно платіжного доручення № 2868 від 09 квітня 2013 року, позивачем при пред'явленні позову до суду був сплачений судовий збір у сумі 229,40 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати позивача по оплаті судового збору. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 993, 1166, 1191 ЦК України,

Outcome: approved