Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Заявники звернулися до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території України, в обґрунтування заявлених вимог зазначили, що 22.02.2019 року між ними було укладено шлюб, на підставі чого 22.02.2019 року відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополь, заявникам було видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . 25.05.2020 року заявники [PERSON] , як громадянин України, та [PERSON] звернулись до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Дніпропетровської області з приводу здійснення державної реєстрації зареєстрованого між ними шлюбу та надали свідоцтво, але їм було відмовлено у зв`язку з тим, що зареєстрований шлюб на тимчасово окупованій території України є недійсним. На підставі вищевикладеного заявники просять суд встановити факт реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території між [PERSON] , [INFO] , громадянином України та його дружиною [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у відділі ЗАЦС Нахімовського району міста Севастополь 22 лютого 2019 року, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] Заявники в судове засідання не з`явились, проте надали до канцелярії суду письмові заяви, згідно яких просять суд розглянути справу без їхньої участі. Представник Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, проте надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, заперечень немає та при розгляді заяви покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявників з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.05.2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Дніпро) із заявою про державну реєстрацію шлюбу. При цьому заявниками було пред`явлено свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 22.02.2019 відділом ЗАГС Нахімовського району міста Севастополь, АР Крим, актовий запис про шлюб № 120199920000300070002, який був укладений між громадянином України [PERSON] , [INFO] та громадянкою Російської Федерації [PERSON] , [INFO] 27.05.2020 року Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Дніпро) заявникам відмовлено у прийнятті заяви про державну реєстрацію шлюбу, оскільки реєстрація шлюбу здійснена на тимчасово окупованій території України Нахімовським районом міста Севастополь. Крім того, актового запису про реєстрацію шлюбу, складеного на заявників, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян не знайдено (а/с 7-8). Із долученого до справи копії перекладу паспорту Російської Федерації № [NUMBER] , завіреної державним нотаріусом Покровської міської державної нотаріальної контори, вбачається, що 02.10.2019 р., тобто після отримання вищезазначеного свідоцтва про шлюб, заявниця отримала новий паспорт на прізвище « [PERSON] » (а.с.8). Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] про народження [PERSON] , [INFO] , виданого 31.01.2020 р. Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №21, вбачається батьками дитини є [PERSON] , громадянин України, та [PERSON] , громадянка Російської Федерації (а/с 17). Згідно ст. ст. 1, 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Автономна Республіка Крим та м. Севастополь є тимчасово окупованою територією. Тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсними і не створює правових наслідків. Таким чином, свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] видане 22.02.2019 року відділом запису актів цивільного стану Нахімовського району міста Севастополь, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.96, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки свідоцтва про шлюб, виданого закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Судом також встановлено, що заявниками вичерпані можливості для отримання свідоцтва про реєстрацію шлюбу, окрім як звернення до суду. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;. Встановлення даного факту, що має юридичне значення необхідно заявникам для виникнення у заявників прав та обов`язків подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: approved