Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

10 жовтня 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючи на наступні обставини. Так, з 26.06.2018 р. по 12.07.2018 р. вона проходила випробувальний термін, "стажування" у [PERSON]. в магазині "Рідо" за адресою: вул. Я. Мудрого буд. 25 на посаді продавець-консультант по продажу штор. Факт, що вона дійсно працювала продавцем-консультантом можуть підтвердити інші продавці цього магазину з відділу по продажу меблів [PERSON], [PERSON] (тел. [NUMBER]) на І поверсі магазину та продавці по продажу меблів на II поверсі магазину [PERSON], [PERSON], закрійниця, прибиральниця, які працюють у [PERSON]. [PERSON] порушила безпеку праці тим, що як продавець не забезпечила її драбиною, стрем'янкою необхідною по техніці безпеки для праці, замість драбини використовувались табуретка, шаткий журнальний столик не передбачений для зняття штор з висоти вище 3 м. Так, 12.07.2018 р. близько 16:00 роботодавець [PERSON] сказала зняти штору і продати покупцю з висоти 3 м., ставши на шаткий стіл, який прокинувся, вона впала та отримала тяжку травму правої гомілки, після чого медпрацівниками швидкої допомоги, які теж є свідками події, доставлена в лікарню Семашко. Швидку допомогу викликала теж свідок події - її дочка [PERSON] 1990 р.н, яка знаходилась в магазині, прийшла до неї близько 15:30. [PERSON] повела себе аферистично, попросила щоб вона не казала, що впала в магазині при виконанні роботи, тому що відшкодує їй фінансово суму як вона сказала "комфортну" для неї в розмірі 16 тисяч грн., якщо, вона підпише розписку, що вона сама винна в нанесені собі тілесних пошкоджень, з чим вона не згодна, розписку не підписала, тому що вважає, що [PERSON]. своєю недбалістю до робітника порушила техніку безпеки праці згідно статті 271 Закон України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 р та Постанови ПВС№ 6 від 10 жовтня 1982р. "Про практику застосування судами України законодавства у справах, пов'язаних з порушенням вимог законодавства про охорону праці" (п. п. 6-30). Вона вважає, що [PERSON] не бідна, так як в місяць оренди 1 поверху магазину сплачує 40 тисяч гривень, 10 років, тримає точку на базарі по продажу штор, має чоловіка місцевого депутата, який з екрана місцевого телебачення "Крокус" не один раз казав про людяність, гуманність, блага, які він робив для людей за свій рахунок. Сьогодні вона одна виховує неповнолітню дочку [INFO], так як чоловік помер від раку. Дочка стоїть на обліку в «Охматдит» м. Київ і потребує лікування на стаціонарі "Охматдит", але всі гроші які були в її сім'ї були витрачені на її лікування. Просила суд притягнути [PERSON] до відповідальності і відшкодувати їй матеріальну і моральну компенсацію в розмірі 50 (п'ятдесят) тисяч грн. в грошовому еквіваленті ( а. с. 2 ). Ухвалою судді від 02 листопада 2018 року постановлено прийняту позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у вищевказаній справі. Провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін ( а. с. 17-18 ). Перед початком розгляду справи представником відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності надано до суду відзив на позовну заяву та підтвердження направлення останнього на адресу позивачки. В зазначеному відзиві представник наполягав на тому, що позовна заява повинна бути повернута позивачу без задоволення. Відзив представника відповідача обґрунтований тим, що діючим законодавством не передбачено влаштування на роботу за трудовим законодавством до фізичної особи. Це можливо лише в рамках оформлення трудових відносин між робітником та суб'єктом підприємницької діяльності у вигляді фізичної особи-підприємця, або юридичної особи. Сам позов звернуто до фізичної особи. Належних доказів наявності будь-яких трудових відносин між позивачем та відповідачем не надано. Крім того, всі посилання позивача є недоведеними, не підтверджені та взагалі не надано жодних правових обґрунтувань. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд стягнути з відповідачки матеріальну та моральну шкоду у сумі п'ятдесят тисяч гривень. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивачки, просив відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі, оскільки позивачка не довела в судовому засіданні перебування у трудових відносинах з відповідачкою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з позовною заявою до [PERSON], посилалася на те, що з 26.06.2018 року по 12.07.2018 року вона проходила випробувальний термін, "стажування" у відповідача в магазині "Рідо" за адресою: вул. Я.Мудрого буд. 25 на посаді продавець-консультант по продажу штор та 12.07.2018 року близько о 16:00 годині ставши на шаткий стіл, щоб зняти штору і продати покупцю з висоти три метри на вимогу роботодавця [PERSON], остання впала та отримала тяжку травму правої гомілки. Вважає, що відповідачка, як роботодавець, повинна відшкодувати їй завдану матеріальна та моральну шкоду, яку загалом остання оцінює у розмірі 50 тисяч гривень. В судовому зсіданні встановлено, що позивачем при складанні позовної заяви помилково було відповідача зазначено, як [PERSON], замість [PERSON]. Стаття 55 Конституції України проголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 78 цього Кодексу встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 83 цього Кодексу, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Необхідно звернути увагу, що 28.12.2014 р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким ч. 3 ст. 24 КЗпП викладено у новій редакції: «Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України». Згідно до статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Посилання представника відповідача на те, що діюче законодавство не передбачає влаштування на роботу за трудовим законодавством до фізичної особи не заслуговують на увагу, оскільки індивідуальні трудові правовідносини зазвичай виникають унаслідок укладення між найманим працівником і роботодавцем трудового договору. Найманим працівником може бути фізична особа, що досягла встановленого законом віку та за станом здоров'я спроможна виконувати конкретну роботу, а роботодавцем - підприємство, установа, організація (далі - підприємство) чи фізична особа, що використовує найману працю. Отже, самостійним видом трудового договору може бути договір з роботодавцем - фізичною особою. Існують також інші підстави та критерії класифікації трудового договору. Отже, звертаючись до суду з позовними вимогами до відповідача в частині стягнення матеріальної шкоди, зазначена шкода обумовлена тим, що під час виконання трудових обов'язків, позивач [PERSON] отримала травму, понесла витрати на лікування, які повинні бути стягнуті з відповідача не можуть бути задоволені, так як звертаючись до суду з вищезазначеним позовом так і в судовому засіданні з боку позивача не надано жодного належного та допустимого доказу того, що остання перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Також, з боку позивача не було надано жодних підтверджуючих доказів того, що остання отримувала заробітну плату від відповідача. Крім того, роз'яснюючи позивачу [PERSON] її права та обов'язки, остання не заявили жодних клопотань, як з приводу виклику свідків так і необхідності витребування будь-яких доказів у зв'язку з можливими труднощами в їх отриманні. Посилання позивача [PERSON] на заяви ( а. с. 6, 7 ), які позивачем були додані до позовною заяви, спрямовані Білоцерківському міськрайонному суду від [PERSON] та [PERSON] про події, які мали місце 12.07.2018 року та обставини, суд надає таким заявам критичної оцінки, так як зазначені особи не були допитані в якості свідків в судовому засіданні, судом не було встановлено цих осіб, останнім не було роз'яснено їх права та обов'язки, не були попереджені про кримінальну відповідальність. В судовому засіданні представник відповідача наполягав на тому, що між його довірителем [PERSON] та позивачкою не має ніяких стосунків та останні не перебувають у трудових правовідносинах. Навпаки, наголошував на тому, що всі посилання позивачка є безпідставними та необґрунтованими та ніяким чином не підтверджуються. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення матеріальної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У зв'язку із необґрунтованими вимогами про стягнення з відповідача [PERSON] матеріальної шкоди та їх відмовою, не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed