Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

31 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення середнього заробітку у зв`язку з не проведенням повного розрахунку у день звільнення. Позов обґрунтував тим, що з 01.07.2002 року по 01.08.2019 року працював у філії «Веселинівський райавтодор» Дочірного підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаді начальника філії. З 18.04.2019 року філію «Веселинівський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» припинено (реорганізовано) шляхом приєднання її до філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». 01.08.2019 року позивача звільнено з посади в зв`язку з припиненням філії, згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні позивача відповідач не провів виплату всіх належних йому сум грошових коштів: нарахованої, але не виплаченої заробітної плати із включно компенсацією за невикористану основну щорічну відпустку. Згідно рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 20 березня 2020 року, з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 59932,13 грн. за період квітень - липень 2019 року. Крім того, цим рішенням суду з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 30.10.2019 року в розмірі 29 468,60 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, крім того не виконує рішення суду про стягнення цих коштів та зважаючи на той факт, що з моменту звільнення і до цього часу заборгованість із заробітної плати продовжує залишатись не виплаченою, вказую, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31 жовтня 2019 року по день постановлення рішення. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовну заяву та просили задовольнити її. В судове засідання представник відповідача ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши доводи позивача, представника позивача, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 20 березня 2020 року, стягнуто з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства ««Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 59932,13 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 30.10.2019 року в розмірі 29 468,60 грн. Частиною 1 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 116 КЗПП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, надав Конституційний суд України у своєму рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У своїй постанові від 30.01.2019 року ВП ВС (справа № 910/4518/16) вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Із матеріалів справи вбачається, що на момент постановленя судом рішення, а саме станом на 04.11.2020 року відповідачем не здійснено повний розрахунок з позивачем. Доказів виплати заробітної плати позивачу відповідач до суду не надав. Згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи норми закону, час затримки належних позивачу як звільненому 01.08.2019 року, працівнику сум, складає період з 31.10.2019 року і по день ухвалення рішення. Суд при ухвалені рішення, враховує період з 31.10.2019 року (до дня якого судом вже винесено рішення про стягнення середнього заробітку) по 04 листопада 2020 року (день постановлення судового рішення). При розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суд виходить з положень «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 зазначеного Положення - середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються зокрема одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Згідно довідки ліквідаційної комісії філії «Веселинівський райавтодор» середньоденна зарплата [PERSON] за 2019 рік становить 475,30 грн /а.с. 24/. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листах Мінсоцполітики України від 08.08.2018 року № 78/0/206-18 та від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік, 2020 рік». Період затримки розрахунку становить на день постановлення рішення складає 254 робочі дні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме, - слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2019 року по 04.11.2020 року в розмірі 120726,20 грн. (із розрахунку 475 грн. 30 коп. (середньоденний заробіток позивача) х 254 робочих днів). Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати, в розмірі 979,12 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved