Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обгрунтовує слідуючими обставинами. 14 травня 2016р. між позивачем та відповідачами укладено договір позики, згідно п. 1.1. якого позивач (позикодавець) в порядку та на умовах, визначених Договором, надав у власність позичальникам грошові кошти в розмірі визначеному цим Договором, а позичальники зобов`язуються повернути позивачу позику у визначений Договором строк. Відповідно до пунктів 2.1., 3.1. Договору сума позики становить 51000(п`ятдесят одну тисячу) доларів США, остаточною датою повернення яких є 14.05.2017р.. Згідно п.5.2 Договору позичальники, несуть солідарну відповідальність за зобов`язанням, визначеним Договором. Факт передачі позивачем коштів відповідачам підтверджується їх розпискою від 14.05.2016р., наданою позивачу на виконання пунктів 4.1., 4.2. Договору. Позивач зазначає, що на день подачі цього позову в суд відповідачі частково повернули позику, а саме в сумі 22 000 (двадцять дві тисячі) доларів США, про що, згідно п. 4.3. Договору, позивачем видавались розписки, які знаходяться в позичальників. Залишок неповерненої позивачу позики (неналежно виконаного зобов`язання) на цей час складає 29 000 (двадцять дев`ять тисяч) доларів США (51 000 дол. США /сума позики/ - 22 000 дол. США /часткове погашення боргу/). Згідно п. 5.4. Договору у разі прострочення повернення позики позичальники зобов`язуються сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Позивач зазначає, що загальний розмір боргу відповідачів перед ним становить: 29 000 дол. США (сума основного боргу) + 14 500 дол. США (штраф 50% від суми основного боргу) = 43500(сорок три тисячі п`ятсот) дол. США. Враховуючи вищевказані обставини, позивач просить постановити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на його користь 43500(сорок три тисячі п`ятсот) доларів США та стягнути судові витрати. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву у якій просить розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи належним чином були повідомлені. Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності сторін на підставі наданих суду матеріалів справи. В судовому засіданні встановлено, що 14 травня 2016р. позивач позичив відповідачам [PERSON] , [PERSON] 51000(п`ятдесят одну тисячу) доларів США терміном до 14 травня 2017р., на підтвердження чого було укладено договір позики та відповідачі видали розписку. В порушення умов договору відповідачі позику позивачу у повному обсязі не повернули, повернули тільки 24000(двадцять чотири тисячі) доларів США, що підтверджується розпискою в матеріалах справи. Сума не повернутого боргу становить 27000(двадцять сім тисяч) Доларів США. Згідно п. 5.4. Договору у разі прострочення повернення позики позичальники зобов`язуються сплатити позикодавцю штраф у розмірі 50 % (п`ятдесят відсотків) від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Загальний розмір боргу відповідачів перед позивачем становить: 27000 дол. США (сума основного боргу) + 13500 дол. США (штраф 50% від суми основного боргу) = 40500(сорок тисяч п`ятсот) дол. США. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо). Відповідно до ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як зазначено в статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1, ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка є обов`язковою для всіх судів і суди зобов`язані привести свою практику у відповідність із цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В постанові №373/2054/16-ц Верховного Суду України від 16 січня 2019року зазначено, що ст.. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності": валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Ст.. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики. Тобто, розписка, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів, зобов`язання відповідачами не виконане тому, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Щодо квитанції «Wupos», яку додано відповідачем до справи, суд не визначає її допустимим доказом по справі, оскільки з неї неможливо встановити дату видачі квитанції та перерахування коштів, кому перераховано кошти, цільове призначення перерахування коштів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати - судовий збір.

Outcome: partial