Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

У жовтні 2019 року МТСБУ звернулось в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 8 546,72 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.03.2017 року в м. Києві на вул. Ревуцького, 1-В в м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля "БМВ", державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля "Хонда", державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . В результаті ДТП вказані автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2017 винним у вчиненні ДТП визнано [PERSON] . Відповідно до інформації МТСБУ на момент ДТП відповідач не мав чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності, тому МТСБУ було прийнято рішення про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та виплачено [PERSON] грошові кошти у розмірі 7 996,72 грн., а також було сплачено за послуги аварійного комісару за огляд авто та збір документів у розмірі 550,00 грн. Саме тому позивач просить стягнути з відповідача витрати, які були понесені позивачем в якості страхового відшкодування та послуг аварійного комісара. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 11.11.2019 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового процесу для розгляду справи по суті. В судове засідання представник позивача не прибув, у матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою місця проживання та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України, однак відзив на позов до суду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у відповідності до приписів ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), оскільки представник позивача не заперечував проти вирішення справи саме таким чином. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що 04.03.2017 року в м. Києві на вул. Ревуцького, 1-В в м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля "БМВ", державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля "Хонда", державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження (а. с. 12). Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.03.2017 у справі № 753/4952/17, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, тобто визнано винним у залишенні ним місцяДТП, до якого водій був причетний (а. с. 15). Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили 10.04.2017 року. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . З огляду на те, що позивачем не надано до суду доказів того, що ДТП, яка мала місце 04.03.2017 року, сталася саме з вини [PERSON] у зв"язку з порушенням ним ПДР, а лише надано копію постанови про визнання його винним у залишенні місця пригоди, тобто вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУПАП, суд дійшов до висновку про те, що позивач належним чином не довів свої позовні вимоги, тому виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про не обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed