Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

22.12.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації при звільненні та середнього заробітку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 травня 2001 року позивач працевлаштувалася до ДП «Донецька залізниця». З 11 липня 2016 року прийнята до Структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень " Регіональної філії ПАТ "Укрзалізниця. Згідно до наказу (розпорядження) № 4751/ДН-ос від 10.07.2017 року позивач була звільнена з 17.07.2017року на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату. Станом на 17 липня 2017 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 05.03.2017 року по 17.07.2017 року у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року; заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розміру середнього заробітку; компенсацію за невикористані 7 днів щорічної відпустки та середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Ухвалою суду від 26.12.2018 року відкрито провадження у зазначеній справі та визначено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Крім того, сторонами запропоновано надати пояснення по суті справи та усі наявні в них докази. Представник відповідача у заяві по суті справи (відзиві) від 25.01.2019 року та поясненнях від 16.07.2019 року, проти позову заперечувала у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. Зокрема представник зауважила, що у зв`язку з захопленням 17.03.2019 року невідомими особами адміністративної будівлі структурного підрозділу «Донецька Залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьк у відповідача відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 12017050420000286 за ознаками ст.341 КК України. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. Указує, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати не можливо. Тобто інформація, щодо наявності заборгованості з заробітної плати у відповідача відсутня. Враховуючи наведене, на теперішній час, відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості. 29.03.2019 року позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця " заборгованість по заробітній платі за період з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року у сумі 13 437,14грн. Стягнути з Аціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця " заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку у сумі 3 796,30 грн. Стягнути з Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця " компенсацію за невикористані 7 днів щорічної відпустки у сумі 949,69 грн. Стягнути з Акціонерного товариства "Укрзалізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця " середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 17 липня 2017 року і по день ухвалення судом рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів у сумі 77 824,15. 19.07.2019 року позивач надала уточнений розрахунок (письмові пояснення), згідно яких, сума заборгованості по заробітній платі складає 12 407,72 грн., сума компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку за період з 15 березня 2017 року по 28 серпня 2019 року складає 70 912,66 грн. Вказаний розрахунок просила долучити до матеріалів справи та врахувати його під час ухвалення рішення по справі. Позивач у судове засідання не з`явилась, просила розгляд справи проводити без її участі, наполягала на задоволення позову з посиланням на доводи і докази, зазначеному в ньому, просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи провести без участі представника ПАТ «Укрзалізниця». Врахувати доводи наведені в відзиві до позовної заяви ПАТ «Укрзалізниця», які підтримує у повному обсязі. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці. Отже не викликає сумніву і не заперечувався сторонами той факт, що роботодавцем, з яким [PERSON] перебувала у трудових відносинах під час її звільнення, а також особою, яка повинна провести повний розрахунок з останньою, є саме АТ «Укрзалізниця». 17 липня 2017 року трудові відносини між сторонами було припинено на підставі п.1 ст.40 КЗпП згідно наказу № 4751/ДН-ос від 10.07.2017, з яким позивач ознайомилась у цей же день і отримала від роботодавця трудову книжку. Крім того, з наявних у матеріалах справи копій довідки-розрахунку [PERSON] у взаємозв`язку з наказом № 4751/ДН-ос від 10.07.2017 року установлено, що кількість днів невикористаної відпустки складає 7 днів. Із заяв сторін по суті і матеріалів справи вбачається, що останню виплату по заробітній платі роботодавець здійснив за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в сумі 1411,04 грн. (нараховано 1774,49 грн.). Зазначені фактичні дані підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами і по суті сторонами не заперечувались. Фактичний розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень ст.47 та ст.116 КЗпП України ПАТ «Укрзалізниця» проведений не був, зокрема не виплачено заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні. Згідно табелів обліку робочого часу за період з березня 2017 року по липень 2017 року, складених у структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» і підписаними усіма відповідальними особами, зафіксовано кількість відпрацьованих годин [PERSON] кожного дня відповідного місяця. Відповідачем при цьому не надано будь-яких доказів порушення з боку позивача встановленого режиму роботи під час простою. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс- Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до частини першої ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч. 2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст. 13, 18 КЗпП. Системний аналіз ч. 1 ст. 83 КЗпП, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5 свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку має бути виплачена у день звільнення працівника. Позивач як на підставу вимог посилалась на незаконне непроведення відповідачем з нею повного розрахунку при звільненні. Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що за відсутності будь-якої первинної документації щодо наявності заборгованості із заробітної плати та іншим виплатам такі нарахування та вплати здійснити неможливо і послався на наявність форс-мажорних обставин, що, на його думку, підтверджується науково-правовим висновком Торгово-промислової України від січня 2018 року №126/2/21-10.2. Згідно зі ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, викладені ЄСПЛ у своїх рішення. Так, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зі змісту заяви відповідача по суті справи, наданих документів, убачається, що останнім визнається той факт, що позивач [PERSON] знаходилась з ПАТ «Укрзалізниця» в трудових відносинах та з нею не проведено остаточного розрахунку при звільненні. Доводи відповідача з посиланням на відсутність первинних документів, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати також відхиляються судом, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на саме на роботодавці, а не на працівникові. Суд акцентує увагу на тому, що невжиття роботодавцем (відповідачем) заходів для відповідного доступу до зазначеної документації з урахуванням того, що вже тривалий час (з 2014 року) на території Донецької області триває антитерористична операція, вочевидь не відповідає вимогам належної обачності і зазначене не може бути підставою для відмови у виплаті працівнику гарантованих Конституцією України і законами України виплат і безумовно не може будь-яким чином погіршувати стан останнього. Як установлено судом, і, іншого з матеріалів справи не вбачається, фактичний повний розрахунок з позивачем на час розгляду справи не проведено. Останню виплату по заробітній платі роботодавець здійснив за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в сумі 1411,04 грн (нараховано 1774,49 грн). Факт існування заборгованості по заробітній платі за період з 15.03.2017 року по 17.07.2017 року відповідачем не оспорюється, проте не спростовуються помісячні розрахунки заробітної плати, надані позивачем за вказаний період. З 16.03.2017 року нарахування заробітної плати було припинено відповідачем. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог надано розрахунки по заробітній платі, відповідно до яких сума заборгованості за період з березня 2017 року по липень 2017 рік становить: березень 2017 рік - 3068,51 грн., квітень 2017 рік - 1767,54 грн., травень 2017 рік - 6909,21 грн., червень 2017 рік - 180,13 грн., липень 2017 рік - 4924,50 грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсація за невикористану щорічну відпустку у сумі 949,69 грн, та вихідної допомоги при звільненні у сумі 3796,30). до виплати: березень 2017 рік - 2440,46 грн., квітень 2017 рік - 1405,51 грн., травень 2017 рік - 5494,09 грн., червень 2017 рік - 143,24 грн., липень 2017 рік - 3953,84 грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсація за невикористану щорічну відпустку та вихідної допомоги при звільненні у тому числі компенсація за невиплачену відпустку). Суд зауважує, що відповідачем було виплачено позивачу згідно довідки №19/1 від 18.01.2019 року з 01 березня по 15 березня заробітну плату за першу половину березня у сумі 1411,04 грн., що підтверджується відомістю на виплату грошей №23 за березень 2017 року в якій стоїть особистий підпис [PERSON] Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі, яка підлягає виплаті позивачу відповідачем за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року становить: 2440,46-1411,04+1405,51 +5494,09 +143,24 +3953,84 =12 026,10 грн. Ураховуючи зазначене, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ. Суд наголошує, що відповідно до норм ст.115,116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. Відповідачем зазначені дані не спростовані наданням суду будь-яких переконливих належних та допустимих доказів. Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП, не передбачено. Отже позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на загальну суму 12 026,10 грн. з розрахунку нарахованих сум без вирахування податків та обов`язкових платежів, з яких: заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористані відпустки (7 днів) та вихідна допомога при звільненні. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів повний розрахунок з позивачем в день звільнення, має перед ним заборгованість з заробітної плати, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач не провів повний розрахунок з позивачем в день звільнення, має перед ним заборгованість з заробітної плати, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП. Середньоденна заробітна плата позивача визначається судом виходячи із розрахунку представленого представником позивача, який суд приймає до уваги та вважає таким, що проведений вірно, та із якого вбачається, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Згідно розрахунку оплати середньої зарплати 19/2, сума середньої зарплати складає 2 735,70 грн., а також зазначено, що саме дана сума і мала була виплачена позивачці в якості вихідної допомоги. Згідно розрахунку оплати відпустки, розмір середньоденного заробітку складає 116,06 грн. Кількість робочих днів за період з 15 березня 2017 року (початку виникнення заборгованості) по 28 серпня 2019 року буде складати 611 робочих днів. Отже, загальна сума заборгованості по середньоденній заробітній платі, яка підлягає виплаті позивачу відповідачем за період з 16.03.2017 року по 28 серпня 2019 року становить: 116,06х611=70 912,66 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку по день винесення рішення з урахуванням розрахунку суду та позивача підлягають задоволенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача. З огляду на викладене та

Outcome: partial