Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

В жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 18148,56 грн., яка виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов"язань за кредитним договором №б/н від 20.11.2014 р. Обгрунтовуючи позов АТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що 20.04.2014 року між ним та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору позичальнику було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 15.09.2020 року утворилася заборгованість у розмірі 18148,56 грн., з яких: 9125,79грн. заборгованість за тілом кредиту; 9125,79 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3279,60 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 5743,17 грн. нарахованої пені. Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором від 20.11.2014 року. Ухвалою суду від 23.10.2020 року по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників. Відповідач повідомлялась про розгляд справи шляхом направлення ухвали суду від 23.10.2020 та матеріалів позовної заяви рекомендованими листами з повідомленням про вручення за зареєстрованим місцем її проживання, які повернуті до суду з відмітками відділення поштового зв"язку "за закінченням терміну зберігання". Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 листопада 2014 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.15). До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.16, 17-45). За розрахунком банку станом на 15.09.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 18148,56 грн., з яких: 9125,79грн. заборгованість за тілом кредиту; 9125,79 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3279,60 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 5743,17 грн. нарахованої пені. Відповідно до ст.ст. 1054, 526 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. За правилами ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч.1 ст.638 ЦК України закріплена норма, згідно з якою договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілими усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Наявні в матеріалах справи витяги з Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку передбачають можливість нарахування пені та штрафів у разі порушення зобов`язань. Водночас, матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Тарифи та Умови були надані відповідачці для ознайомлення та були погоджені нею при підписанні анкети-заяви. Також Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій постанові від 3 липня 2019 року дійшла висновку про те, що в даному випадку неможливо застосовувати до вказаних правовідносин положення частини 1 ст.364 ЦК України, оскільки Умови та правила, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ ПриватБанк з часу виникнення спірних правовідносин й до звернення позивача до суду з даним позовом, що не виключає можливості долучення кредитором до позовної заяви витягу з Тарифів та Умов у будь-яких редакціях, найбільш сприятливих для задоволення позову. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг та за відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та порядок нарахування пені і штрафів, надані банком витяги з Умов та Тарифів не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг, враховуючи їх мінливий характер, не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником. Лише факт безпосереднього підписання позичальником Умов та правил може свідчити про прийняття ним запропонованих йому умов кредитування. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони дійшли згоди та обумовили у письмовому вигляді ціну договору, в тому числі й розмір та порядок нарахування неустойки. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, у вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки зазначені Умови та правила становлять значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для їх розуміння. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та надав би можливість покласти на слабшу сторону- споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи вищезазначене, у задоволенні позовних вимог про стягнення 5743,17 грн. пені слід відмовити. Як видно з розрахунку заборгованості за кредитним договором, позивачем у відповідності зі змінами до Умов та правил надання банківських послуг від 01.03.2019 р. нараховано відповідачу також заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦПК України за процентною ставкою 86,4 % річних. Разом з тим, у справі відсутні докази погодження відповідачем змін до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а згідно редакції Умов та правил, які, як зазначає, погодив відповідач, та які приєднані до матеріалів справи, не вбачаються умови про нарахування процентів в розмірі від простроченої суми заборгованості 86,4% - для картки «Універсальна» . Позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України лише після спливу визначеного договором строку кредитування або в разі пред`явлення достроково вимоги. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України слід врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд наголошує на тому, що пред`являючи вимоги по ст. 625 ЦК України, з урахуванням зазначеної у позові ст. 1050 ЦК України, якою керувався позивач, звертаючись до суду, останній не навів ані дати закінчення строку кредитування, ані належного розрахунку, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося як мінімум з дати звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, в разі пролонгації договору. З огляду на докази, надані позивачем та диспозитивність цивільного судочинства у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості в сумі 3279,60 грн. за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України слід відмовити. Слід звернути увагу на те, що заява позичальника від 20.11.2014 року не містить суми бажаного кредитного ліміту. В позовній заяві банк зазначає про наявність заборгованості за тілом кредиту в сумі 9125,79 грн., в тому числі: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 9125,79 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, долучена до матеріалів справи виписка з рахунку містить інформацію про те, що 04.01.2018р. кредитний ліміт було встановлено у розмірі 6500 грн. Як вбачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, облік заборгованості за простроченим тілом кредиту банком здійснювався шляхом окремого обліку заборгованості по тілу кредиту та простроченої заборгованості по тілу кредиту. Так, згідно розрахунку заборгованості (а.с.12 на звороті) заборгованість за тілом кредиту становить 9125,79 грн., в тому числі: за поточним тілом кредиту - 0,00 грн. та за простроченим тілом кредиту - 9125,79 грн. Аналізуючи розрахунок заборгованості в цілому (а.с.10-12) слід дійти висновку, що поточна заборгованість за тілом кредиту була перенесена на рахунок простроченої заборгованості, а тому вимоги банку про стягнення 9125,79 грн. заборгованості за тілом кредиту є безпідставними, відповідно, задоволенню не підлягають. Також, з виписки за договором (а.с.57-58) вбачається, що востаннє відповідач скористався банківською послугою 28.04.2018р. та зняв готівку в банкоматі - 50 грн., залишок після операції становить - 6386,17 грн., що не перевищує встановленого банком ліміту. В подальшому, починаючи з 01.05.2018р. банк здійснював списання відсотків за використання кредитного ліміту та нарахування штрафних санкцій (пені). Тобто, відсутні докази того, що відповідач після 28.04.2018р. скористався кредитними коштами в сумі, яка перевищила кредитний ліміт. Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Зважаючи на приписи ч.1 ст.13 ЦПК України та взявши до уваги вимоги ч. 2 ст 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, суд погоджується, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості за простроченим тілом кредиту, що становить 6500 грн. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 365/159/19. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Разом з тим, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 752,84 грн.

Outcome: partial