Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Заявники звернулися до суду із заявою, в якій просили встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], 28 жовтня 1960 р. н., у квітні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, та встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], 07 серпня 1963 р. н., разом з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO], у квітні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Вимоги мотивували тим, що він, [PERSON] народився 28 жовтня 1960 року в м. Єнакієве, Донецької області. Був зареєстрований за адресою: 86424. м. Єнакієве. вул. Ярославська, буд. 3. кв. 35. що підтверджується паспортом громадянина України серії ВС №252620, виданим Єнакіївським MB УМВС України в Донецькій області. Одружений з [PERSON], яка народилася 07 серпня 1963 року в селищі Локоть, Брасовського району, Брянської області. Була зареєстрована за адресою: 84582, с. Новогригорівка, Донецької області, вул. Октябрська, буд. 43. Всі разом проживали за адресою: [INFO]. 07 травня 1999 року від шлюбу народився син, [PERSON]. У квітні 2014 року вони [PERSON] і [PERSON] були вимушені переміститись з місця їхнього постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до Івано-Франківської області, с. Воскресинці, вул. Шевченка, буд. 85, де зараз постійно проживають, а отже дана адреса являється їхнім фактичним місцем проживання. Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. 15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною [PERSON] України був прийнятий [PERSON] України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VIJ. [PERSON] визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-V1I від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VIII [PERSON] [PERSON] та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. 14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною [PERSON] України також був прийнятий [PERSON] України «Про санкції» від 14 Серпня 2014 року №1'644-Vll. яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. 11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв'язку з військової агресією Російської Федерації, Саме в цілісній сукупності всі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України Автономної [PERSON] [PERSON] та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконно анексія території Автономної [PERSON] [PERSON], яка засуджена міжнародними інстанціями. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної [PERSON] України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України; окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦІІК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. На окупацію Російською Федерацією частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства - Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація;держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Однак Російська Федерація неодноразово порушувала норми Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та відповідно такі права фізичних осіб як, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням. Згідно статті 27 згаданої Конвенції Особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч нормам вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права громадян України, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в постанові Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Так до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Донецької області вони, будучи повноправними громадянами своєї країни, мали налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. На початку весни 2014 року на території Донецької області почались проросійські мітинги, на яких агресивно налаштовані мітингувальники показували своє зневажливе ставлення до будь-яких прав та моральних цінностей громадян. Натомість мітинги та мирні акції на підтримку незалежності та територіальної цілісності України швидко розганялися, люди стали боятись висловлювати будь-яку підтримку на адресу України, носити державну символіку, адже в будь-який момент могли бути підданими фізичному примусу зі сторони проросійських активістів. У квітні 2014 року проросійські бойовики почали захоплювати адміністративні будівлі та встановлювати на них прапори Російської Федерації та «ДНР». В середині квітня 2014 року, коли він [PERSON]. їздив по справах у м. Горлівку, Донецької області став свідком штурму головного управління Міністерства внутрішніх справ та бачив, як проросійські бойовики битою і ногами били одного з правоохоронців, який їм перешкоджав. Обстановка в селі Новогригорівка ставала напруженою. Паніка місцевих жителів посилилась ще більше, коли в сусідніх населених пунктах, після захоплення адмінбудівель, почали пересуватися озброєні проросійські бойовики, через яких життя і ставало неконтрольованим. Їхня родина була налякана такою обстановкою, тому кожен з них намагався будь-яким чином оминати скупчення підозрілих людей. Будучи прихильниками незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, вони боялися, що можуть піддатися переслідуванню, або ж потрапити в полон до проросійських бойовиків. Так, описані вище обставини давали підстави хвилюватися за своє життя та здоров'я, а також за життя та здоров'я їхнього сина [PERSON] [PERSON]. в свою чергу, призвело до неможливості подальшого проживання в с. Новогригорівка, а тому в квітні 2014 року, внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, вони були змушені залишити все своє майно та переїхати до с. Воскресинці, Коломийського району, Івано-Франківської області, де друзі їм пообіцяли допомогти з помешканням. На даний час вони проживають за адресою: [INFO]. На окупованій території Донецької області в м. Єнакієве залишились їхні батьки та рідні, яких вони не мають можливості відвідувати та спілкуватися з ними. Вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку наших прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод». Представник заявників заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без участі представника Міністерства, приймати рішення виходячи з наявних матеріалів справи. Представник заінтересованої особи Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не зявився повторно з невідомих для суду причин. хоча про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений в порядку передбаченому законодавством. Беручи до уваги пояснення представника заявників, який підтримав заяву, дослідивши надані докази суд вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України Про оборону України від\~06.12.1991\~№\~1932-XII, збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до Постанови Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від\~21.04.2015\~№\~337-VIII, Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобовязанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у [PERSON] відповідно до\~Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України\~від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної [PERSON] [PERSON] 16 березня 2014 року провела псевдореферендум про входження Автономної [PERSON] [PERSON] та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати "референдуму" не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. [PERSON] підтверджується Резолюцією Генеральної [PERSON] ООН 68/262 від 27 березня 2014 року "Територіальна цілісність України". Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії Російської Федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". Відповідно до ч.3 наслідком збройної агресії\~ Російської Федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної [PERSON] [PERSON] та міста Севастополя - невідємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях. Відповідно до ч.4 вказаної постанови і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України. Відповідно до ст.1 ч.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від\~15.04.2014\~№\~1207-VII, тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до ч.2 вказаного Закону, цей [PERSON] визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до Закону від\~15.09.2015\~№\~685-VIII \~датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до Постанови Верховної [PERSON] України Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями від\~17.03.2015\~№\~254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України\~"Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Постанови Верховної [PERSON] України від 4 лютого 2015 року\~ № 145-VIII Про Заяву Верховної [PERSON] України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян", Верховна [PERSON] постановила: заяву Верховної [PERSON] України\~"Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" схвалити. Кабінету Міністрів України та Генеральній прокуратурі України зібрати необхідні матеріали та належну доказову базу для звернення до Міжнародного кримінального суду відповідно до\~пункту 3\~статті 12 Римського Статуту Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян. Постановою Верховної [PERSON] України від 27.01.2015\~№\~129-VIII затверджено\~Звернення Верховної [PERSON] України до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Встановлено, що [PERSON] є громадянином України, який народився 28.10.1960 року в м. Єнакієве Донецької області, [NUMBER], виданий Єнакіївським МВ УМВС України в Донецькій області 31.03.2000 року, постійно проживав [INFO], перемістився разом із неповнолітнім сином [PERSON], [INFO] з тимчасово окупованої території в с. Воскресинці, вул. Шевченка, 85 Коломийського району Івано-Франківської області 14.04.2014 року, що підтверджується довідкою від 24 липня 2015 р. №2608000102 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. [PERSON] є громадянкою України, яка народилась [INFO] в смт. Локоть Брасовського району Брянської області, [NUMBER] виданий Артемівським РВ УМВС України в Донецькій області 14.10.1997 року, вона дійсно проживала [INFO] і перемістилась з тимчасово окупованої території в с. Воскресинці, вул. Шевченка, 85 Коломийського району 17 квітня 2014 року, що підтверджується довідкою від 24 липня 2015 року №2608000103. У вищевказаних довідках про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції посвідчується факт їх вимушеного переселення з Донецької області до с. Воскресинці Коломийського району Івано-Франківської області і не встановлено причини такого переселення. На обґрунтування своїх вимог заявники посилались на публікації в національних та міжнародних виданнях, відомості з офіційних сайтів Служби безпеки України. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~в поняття внутрішньо переміщеної особи визначається як «Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру». В частині 2 цієї статті вказано, що зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. В Україні таким уповноваженим державним органом є [PERSON] національної безпеки та оборони України. Відповідно до\~статті 107 Конституції України\~РНБОУ координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Рішення РНБОУ вводяться в дію указами Президента України, головою РНБОУ є Президент України. Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року N 555 ввів у дію рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року "Про нову редакцію Воєнної доктрини України" та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28 - 30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Крім того, за приписами\~статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"\~([PERSON] N 1207-VII), прийнятого Верховною [PERSON] України 15 квітня 2014 року, цей [PERSON] визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому\~Постановою Верховної [PERSON] України від 27 січня 2015 року N 129-VIII\~затверджено Звернення Верховної [PERSON] України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна [PERSON] України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність [PERSON] Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також\~Верховна [PERSON] України Постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII\~схвалила текст Заяви Верховної [PERSON] України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви) , та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України. Наведеним підтверджується факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. Разом з тим, відповідно до ч.3\~ст.15\~ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~- у разі якщо внутрішнє переміщення за обставин, передбачених у\~статті 1 цього Закону, спричинене військовою агресією іншої держави, військовим вторгненням, окупацією чи анексією території України, і цю територію покинули особи, що стали внутрішньо переміщеними особами, держава-агресор компенсує прямі витрати внутрішньо переміщених осіб, які виникли внаслідок вимушеного переміщення, а також всі витрати на приймання та облаштування зазначених осіб, що були здійснені за рахунок державного бюджету України та місцевих бюджетів, відповідно до норм міжнародного права. Відповідно до ч. 2\~ст.256 ЦК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі наведеного, суд вважає, що заява [PERSON], [PERSON], які діють від власного імені та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], заінтересовані особи Міністерство соціальної політики, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення є належним чином обґрунтованою, а тому заявлені вимоги підлягають до задоволення. На підставі наведеного, та

Outcome: approved