Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], ВДВС Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області про визнання права власності на транспортний засіб в порядку набувальної давності та зняття арешту з транспортного засобу. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що 06.04.2009 року між ним та відповідачем по справі [PERSON] було укладено усний договір купівлі-продажу транспортного засобу АУДІ 100, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. З метою розрахунку за автомобіль, він передав [PERSON] 3 250 доларів США, про що остання написала розписку. Після цього [PERSON] видала йому нотаріально посвідчену довіреність, надавши йому повноваження щодо повного розпорядження, користування та володіння транспортним засобом, як його власника. Переоформити даний автомобіль на своє ім'я у нього не було коштів. 14.02.2015 року цей автомобіль був затриманий працівниками міліції за постановою державного виконавця. Просить визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Ауді 100, 1990 року випуску, кузов № [NUMBER], легковий седан, державний номерний знак [NUMBER] в порядку набувальної давності. Звільнити автомобіль Ауді 100, 1990 року випуску, кузов № [NUMBER], легковий седан, державний номерний знак [NUMBER] з під арешту та зняти даний автомобіль з розшуку. У судовому засіданні позивач та його представник, підтримали заявлені вимоги у повному обсязі, просять їх задовольнити із викладених підстав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю та просить позов задовольнити. Представник відповідача ВДВС Ковельського МУЮ заперечила проти позову та просить відмовити у його задоволенні, свою позицію виклала у письмових запереченнях. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює, що при розгляді справи [PERSON] та його представником не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. Судом встановлено, що у власності [PERSON] перебуває автомобіль марки "Ауді 100", 1990 року випуску, кузов № [NUMBER], легковий седан, державний номерний знак [NUMBER]. Своїми довіреностями від 06.04.2009 року та 13.03.2010 року [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником в усіх підприємствах, установах та організаціях при вирішенні питань, пов'язаних зі страхуванням, зняттям (постановкою на облік) та відчудження (продажем, обміном), належного їй на праві власності автомобіля "Ауді 100", 1990 року випуску, кузов № [NUMBER], легковий седан, державний номерний знак [NUMBER]. Довіреності видані на три роки кожна з правом передовір'я, та дійсні до 06.04.2012 року і до 13.03.2013 року відповідно. Розпискою від 06.04.2009 року стверджується, що [PERSON] отримала від [PERSON] 3 250 доларів за продаж автомобіля Ауді 100, 1990 року випуску, об'єм двигуна 2300, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Постановою державного виконавця Ковельського міськрайонного управління юстиції від 02.08.2013 року накладено арешт на все майно боржника [PERSON]. Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу стверджується, що 14.02.2015 року на автодорозі М-07, 382 км, пост № 2 ДПС ДАІ, у зв'язку з розшуком ДВС, проведено огляд та тимчасове затримання транспортного засобу "Ауді 100", державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON] та яким керував водій [PERSON] Як пояснює позивач [PERSON], що 06.04.2009 року він придбав у [PERSON], автомобіль "Ауді 100", державний номерний знак [NUMBER], 1990 року випуску, якій сплатив за автомобіль 3 250 доларів США, що підтверджується розпискою останньої. Договір купівлі-продажу транспортного засобу не оформляли. 06.04.2009 року [PERSON] видала доручення на розпоряджання і управління вказаним автомобілем строком на три роки, але після закінчення строку дії доручення продовжував користуватися вказаним автомобілем. [PERSON] якихось претензій до нього не мала і не має. У лютому 2015 року він дав свій автомобіль своєму знайомому для поїздки по справах, але той був зупинений працівниками ДАІ від яких стало відомо, що автомобіль знаходиться в розшуку, у зв'язку з чим він був транспортований на штраф майданчик. Оскільки, він законно і добросовісно заволодів транспортним засобом, після закінчення строку дії доручення відкрито, безперервно володів ним протягом наступних років, вважає, що набув право власності на вказаний автомобіль за набувальною давністю, оскільки користується автомобілем більше шести років. Суд вважає хибною позицію позивача щодо строків за набувальною давністю Відповідно до положень ст. 344 ЦК України, особа, яка заволоділа майном на підставі договору з його власником, і який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, набуває право власності за набувальною давністю на рухоме майно через п'ять років з часу спливу позовної давності. Позивач розпоряджався і управляв майном відповідача на підставі доручень з 06.04.2009 року по 13.03.2013 року. Після закінчення дії доручень, продовжував розпоряджатись і управляти автомобілем до моменту його затримання в лютому 2015 року. Для того щоб набути право власності за набувальною давністю на рухоме майно, позивачу необхідно, щоб власник автомобіля не пред'являв вимог про його повернення протягом п'яти років з часу спливу позовної давності. Статтею 257 ЦК України строк позовної давності визначено в три роки. Тобто, з моменту закінчення дії доручення 13.03.2013 року, якщо власник рухомого майна в межах строку позовної давності (трьох років) не пред'явить вимог про його повернення до 13.03.2016 року, то особа, яка заволоділа цим майном, користувалась ним в межах п'яти років до 13.03.2021 року, набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Позов заявлено 16.03.2015 року, тобто, до закінчення спливу зазначених строків, а тому, за таких обставин, позовні вимоги, із зазначених в позові підстав, задоволенню не підлягають. Суд не приймає до уваги твердження сторони позивача, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки такі твердження нічим не підтверджуються. Також, суд не приймає до уваги, що автомобіль марки "Ауді 100", 1990 року випуску, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], постійно перебував в користуванні позивача [PERSON], оскільки такі твердження спростовуються Актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 14.02.2015 року, де зазначено, що автомобілем "Ауді 100", державний номерний знак [NUMBER], керував водій [PERSON] У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року (пункти 9, 10) зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Оскільки, суд прийшов до переконання про відсутність підстав для визнання права власності на автомобіль за [PERSON], тому не можуть бути задоволені і похідні від головної вимоги, а саме про звільнення автомобіля з-під арешту та розшуку. Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні, а тому слід відмовити у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed