Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «Україна» звернулося в суд з вищевказаним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійсним укладений між [PERSON] та ФГ «Таїсія» договір оренди земельної ділянки розміром 2,50 га. кадастровий № [NUMBER]. В обґрунтування своїх вимог ТОВ «ТД Україна» послалося на те, що 10 грудня 2012 року [PERSON] передала належні їй земельні ділянки загальною площею 6,36 га. до складу яких входить земельна ділянка площею 2,50 га. кадастровий № [NUMBER] в оренду ТОВ „ТД „Україна" на строк п'ять років з моменту його державної реєстрації яка не проводилась. Відповідно до п. 19 умов укладеного договору земельна ділянка загальним розміром 6,36 га. була передана позивачеві згідно акту прийому-передачі від 10.12.2012 року. У 2015 році позивач дізнався, що відповідач [PERSON] уклала договір оренди належної їй земельної ділянки площею 2, 50 га. з ФГ «Таїсія». ТОВ «ТД «Україна» вважає, що [PERSON] не маючи права без припинення діючого договору оренди укладати нові договори оренди, оскільки існуючий між ними договір набув чинності з моменту досягнення згоди усіх істотних умов його підписання та передачі майна; договором не встановлено строку його реєстрації та реєстрації права оренди, а отже позивач міг зареєструвати його в будь-який час з моменту укладення договору та до закінчення його дії. Крім того, позивач вважає, що укладення [PERSON] договору оренди з ФГ «Таїсія» порушило його право орендаря, яке підлягає захисту шляхом визнання оспорюваного договору оренди землі недійсними. В судове засідання представники позивача не прибули, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, від них до суду надійшла письмова заява з проханням розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги вони підтримують у повному обсязі та просять задовольнити позов та надали доводи щодо задоволення позовних вимог Представник відповідачів в судове засідання не прибув про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від нього до суду надійшла заява з проханням розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги ТОВ «ТД «Україна» ним не визнаються з посиланням на письмові заперечення, які містяться в матеріалах справи. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представники третіх осіб які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Відділ Держгеокадастру у Горностаївському районі Херсонської області, Горностаївського районного управління юстиції Херсонської області в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від них надійшли заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Суд визнав можливим розглянути справу, за відсутності належним чином повідомлених сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія та номер [NUMBER], виданого 01.03.2002 року Каїрською сільською Радою народних депутатів , на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,50 га, кадастровий номер [NUMBER] яка розташована на території Каїрської сільської ради Горностаївського району Херсонської області. Також судом встановлено, що 10 грудня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «ТД «Україна» укладено договір оренди землі, за умовами якого [PERSON] передала належну їй вищевказану земельну ділянку розміром 2,50 га. в оренду. Вказаний договір підписаний сторонами, містить умови щодо об'єкта оренди, строку дії, договору, орендної плати, державна реєстрація не проводилась. Згідно акту про передачу та прийом земельної ділянки натурі від 10.12.2012 року [PERSON] передала земельну ділянку загальним розміром 6 ,36 га. до складу якої входить земельна ділянка площею 2,50 га. кадастровий № [NUMBER] ТОВ «ТД «Україна». З довідки ТОВ «ТД «Україна» від 11.06.2015 року встановлено, що за користування земельною ділянкою, належній [PERSON] за 2012-2014 роки виплачена орендна плата . Також судом встановлено, що 30 березня 2015 року між [PERSON] та ФГ«Таїсія» укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,50 га, кадастровий номер [NUMBER]. Вказаний договір не містить дати, однак із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що підставою реєстрації іншого речового права (права оренди) за ФГ «Таїсія» є договір оренди від 30 березня 2015 року. На підставі даного договору 30 березня 2015 року за ФГ «Таїсія» зареєстровано право оренди вказаної земельної ділянки, про що вчинено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 9219096. Відповідно до вимог ст. 90 ЗК України власник земельної ділянки має право передавати земельну ділянку в оренду. Згідно зі статтею 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України та ч. 8 ст. 93 ЗК України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Спеціальним Законом, який регулює орендні відносини, є Закон України „Про оренду землі". Статтею ст. 13 Закону України „Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом статей 18, 20 Закону України „Про оренду землі", в редакції, яка діяла на момент укладення договору оренди між ТОВ «ТД «Україна» та [PERSON] від 10 грудня 2012 року, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом з тим, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-162цс13. З 01 січня 2013 року, положення статей 18, 20 Закону України „Про оренду землі" щодо обов'язкової державної реєстрації договорів оренди землі виключені. Разом з цим, статтею 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. За змістом ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, виникнення у особи права оренди за договором з 01 січня 2013 року законодавець пов'язує з державною реєстрацією цього права. Тобто, істотні умови договору оренди, з приводу яких сторони дійшли згоди, і як наслідок набуття орендарем права оренди є чинними (дійсними) з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Положеннями статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статі 3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Частиною першою статті 4 Закону встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема й право оренди земельної ділянки. Аналізуючи зібрані у справі докази, виходячи із приписів законодавчих норм, які врегульовують питання оренди землі, моменту укладення договорів оренди землі, набрання ними чинності та виникнення права оренди, суд приходить до висновку, що уклавши з [PERSON] 10 грудня 2012 року договір оренди землі, ТОВ «ТД «Україна» не набуло права оренди належній їй земельної ділянки площею 2 .50 га., оскільки не зареєструвало його у відповідності до приписів Закону України «Про оренду землі» та статті 125 ЗК України. Фактично протягом 2012-2014 років між ТОВ «ТД «Україна» та [PERSON] існували відносини щодо користування позивачем її земельними ділянками: встановлено, що позивачем за ці роки їй виплачена плата за користування землею. Однак, саме відсутність у ТОВ „ТД „Україна" права оренди земельної ділянки площею 2 ,50 га., яке за приписами ст. 125 ЗК України пов'язане з його державною реєстрацією, не створило для ТОВ „ТД „Україна" юридичних наслідків за договором та надало можливість [PERSON] 30 березня 2015 року укласти договір оренди даної земельної ділянки з ФГ «Таїсія», а останньому на підставі вказаних договорів 30 березня 2015 року зареєструвати право оренди на спірну земельну ділянку у Горностаївському районному управлінні юстиції Херсонської області. Суд вважає, що правовідносини щодо оренди земельної ділянки площею 2 .50 га між ТОВ „ТД „Україна" та [PERSON] припинились у зв'язку з укладенням нею нового договору оренди з ФГ «Таїсія» та реєстрацію 30 березня 2015 року права оренди даної земельної ділянки за останнім. Правовою гарантією на судовий захист особистого немайнового права та інтересу особи являється ст. 16 ЦК України, яка одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачає визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Частина перша ст. 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що укладення договору оренди землі від 30 березня 2015 року між [PERSON] та ФГ «Таїсія» були здійснені відповідно до вимог чинного законодавства. Сторони дійшли згоди, щодо всіх істотних умов договорів, скріпили їх своїми підписами, зміст цих правочинів, не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, у встановлений законом спосіб ФГ «Таїсія» 30 березня 2015 року зареєструвало за даним договором своє право оренди, про що вчинено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 9219096. При встановлених обставинах та досліджених доказах, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог. Позивачем не доведено факту виникнення у нього права оренди земельної ділянки площею 2, 50 га, належній [PERSON] за договором від 10 грудня 2012 року, як і порушення цього права, що свідчить про відсутність правових підстав для захисту цього права шляхом визнання недійсними договорів оренди землі, укладених 30 березня 2015 року між [PERSON] та ФГ «Таїсія». Таким чином, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У зв'язку з залишенням позову без задоволення, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed