Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

21 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Про [PERSON]» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсними рамкової Угоди № FW1101.214 від 23 вересня 2008 року, Договору про надання траншу №1101.19621/FW1101.214 від 23 вересня 2008 року, посилаючись на наступне. 23 вересня 2008 року між сторонами було укладено Рамкову угоду № FW1101.214, відповідно до умов якої АТ «Про [PERSON]» здійснив кредитування [PERSON] на підставі кредитних договорів з лімітами суми кредитування еквівалентній 300 000 доларів США, ліміт строку кредитування 180 місяців, максимальний розмір процентів 40 % річних. 23 вересня 2008 між сторонами укладено договір про надання траншу №1101.19621/FW1101.214, відповідно до умов якого відповідач здійснив кредитування позивача на суму 34400 Доларів США, строк користування 120 календарних місяців від дати видачі кредиту, проценти 13,9% річних, цільове призначення придбання нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Полтавська обл., Решетилівський р-н, с. Лобачі, вул. Миру, буд. 319 «А». 24 квітня 2014 року між сторонами укладено Договір №1 про внесення змін до Договору про надання траншу №1101.19621/FW1101.214, відповідно до умов якого рядок 3 таблиці п. 2 та викладено в наступній редакції: «проценти 11,5 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році». Також пунктом 1.2. Договору викладено графік повернення кредиту і сплати процентів, що є Додатком до договору траншу у редакції, вказаній у додатку № 1 до цього договору. Договір траншу доповнено положенням, про зобовязання позичальника сплатити кредитору комісію за управління кредитом у звязку зі збором, обробкою, збереженням даних та перевіркою їх у відповідних реєстрах/бюро у розмірі 350,00 грн. Вважає вказані рамкову угоду та договір про надання траншу такими, що укладені із суттєвими порушеннями істотних умов договору з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих умов і вимог діючого законодавства України та порушує його права, як споживача фінансових послуг та завдає шкоди позивачу.. Посилається на те, що банком не розкрито повної, обєктивної та достовірної інформації про істотні умови кредиту, не дотримано вимог Закону України «Про захист прав споживачів». У судовому засідання позивач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представники відповідача ПАТ «Про [PERSON]» [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, Надали до суду письмові заперечення /т. 1 а.с.156-159/, у яких посилались на те, що право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: Полтавська обл., Решетилівський р-н, с. Лобачі, вул. Миру, буд. 319 «А» та є магазином, позивач придбав до укладення кредитного договору. Тому, з огляду на те, що за рахунок кредитних коштів не придбавалась будь-яка продукція, товари чи послуги, а також те, що кошти видавались позичальнику для задоволення особистих неспоживчих потреб, а саме придбання нежитлової будівлі магазину для ведення підприємницької діяльності, а не на придбання продукції, товару у субєкта господарювання для задоволення суспільних потреб, тому наданий позивачем кредит не є споживчім, та немає підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними. Вважає, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивачем не надано доказів того, що договори укладені під впливом обману чи в результаті введення в оману Зазначає, що ПАТ «Про [PERSON]» надано [PERSON] у повному обсязі інформацію щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, що він підтвердив власним підписом у рамковій угоді. У звязку з наведеним відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Відповідачем також заявлено клопотання про застосування строку позовної давності /т. 1 а.с.160-161/, у якому посилається на те, для [PERSON], як сторони правочину, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати 23 вересня 2008 року день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права. Тому вважає, що позовна давність для [PERSON] за даним позовом спливла 23 вересня 2011 року. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що 08 вересня 2008 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою на отримання кредиту на придбання магазину /т.1. а.с.175/. 19 вересня 2008 року [PERSON] придбав у [PERSON] нежитлову будівлю (магазин), що знаходиться за адресою: Полтавська обл., Решетилівський р-н, с. Лобачі, вул. Миру, буд. 19 а. За домовленістю сторін, продаж нежитлової будівлі між ними вчиняється за 200000,00 грн, які покупець зобовязується сплатити до 22 вересня 2008 року /т. 1 а.с.176/. Право власності на вказану нежитлову будівлю (магазин) зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20291525 від 19 вересня 2008 року /т.1 а.с.173/. Згідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] розрахунок за вищевказаним договором купівлі-продажу було здійснено 22 вересня 2008 року готівкою, ври цьому вона отримала від [PERSON] гроші у сумі 200000,00 грн. /т.1 а.с.174/. 23 вересня 2008 року між сторонами укладено Рамкову угоду №FW1101.214, відповідно до умов якої АТ «ПроКредит Банк» здійснив кредитування [PERSON] на підставі кредитних договорів з лімітами суми кредитування еквівалентній 300 000 доларів США, ліміт строку кредитування 180 місяців, максимальний розмір процентів 40 % річних. /т. 1 а.с.6-8/. На підставі рамкової угоди 23 вересня 2008 року №FW1101.214 між АТ «ПроКредит Банк» та [PERSON] укладено Договір про надання траншу №1101.19621/ FW 1101.214, відповідно до умов якого АТ «ПроКредит Банк» здійснив кредитування [PERSON] на суму 34400 Доларів США, зі строком користування 120 календарних місяців від дати видачі кредиту, зі сплатою 13,9% річних, цільове призначення кредиту: придбання нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Полтавська обл., Решетилівський р-н, с. Лобачі, вул. Миру, буд. 19 а. Погашення заборгованості за договором здійснюється щомісячними платежами згідно графіка повернення кредиту та сплати процентів. /т. 1 а.с. 9-18/. Згідно розрахунку, сукупна вартість кредиту становить 63950,51 доларів США /т.1 а.с.12/ Для забезпечення виконання даного зобов`язання 23 вересня 2008 року між сторонами укладено договір застави № FIL 102085-LP1, за умовами якого для забезпечення виконання основних зобовязань та вимог заставодержателя, [PERSON] передав у заставу легковий седан, марки ВАЗ, модель 111830 KALINA, 2006 року випуску, вартістю 40000,00 грн. та вантажний фургон-В, марки ГАЗ, модель 2705 ЗНГ, 2003 року випуску, вартістю 27000,00 грн/т. 1 а.с.20-22/. Крім того, на забезпечення виконання [PERSON] рамкової угоди №FW1101.214 від 23 вересня 2008 року із врахуванням усіх кредитних договорів та змін до них, АТ «ПроКредит Банк» було укладено договори поруки з [PERSON] договір поруки № 5130 ДП1 від 23 вересня 2008 року /т. 1 а.с.23-24/, та з [PERSON] - договір поруки № 5094 ДП1 від 23 вересня 2008 року /т. 1 а.с.25-26/. Згідно меморіального валютного ордеру № 10061395_9620851 від 23 вересня 2008 року /т.1 а.с.19/ [PERSON] перераховано 34400 доларів США на виконання умов вищевказаного договору. У судовому засіданні позивачем також підтверджено факт отримання коштів за договором. Згідно висновку судово-економічної експертизи №1993 від 15 листопада 2016 року /т.1 а.с.108-141/, реальна процентна ставка на момент укладення оскаржуваного договору про надання траншу складає 16,38% та є вищою від визначених договором процентів за користування кредитом та реальної процентної ставки; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору про надання траншу складає 31045,08 доларів США (150584,19 грн) та є вищім від абсолютного значення подорожчання кредиту зазначеного у додатку № 2 до договору. За період з 24 квітня 2014 року по 23 жовтня 2015 року станом на 23 жовтня 2015 року встановлено, що реальна процентна ставка по договору про надання траншу складає 42,32%; абсолютне значення подорожчання кредиту по договору про надання траншу складає 326432,54 грн. Згідно наявних матеріалів оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної кредитної ставки та абсолютного подорожчання кредиту), під час укладення договору про надання траншу в повній мірі не узгоджується з «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ЗУ «Про захист прав споживачів». Внаслідок документального недотримання ПАТ «ПроКредит Банк» «Правилами надання банками кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, договір про внесення змін № 1 від 24 квітня 2014 року до договору про надання траншу не містить даних щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). У судовому засіданні експерт [PERSON] підтримав надані ним висновки. Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А отже, в суду немає підстав для сумніву в обєктивності, всебічності та обґрунтованості виконаної ним експертизи, яку приймає як доказ, наведених позивачем обставин. Відповідно до положень ст.ст.1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту. Укладений сторонами кредитний договір, є споживчім, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п.22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. В розумінні ст.1054 ЦК України та ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є розмір кредитку, умови надання кредиту (тобто права та обовязки сторін, у тому числі виконання грошових зобовязань з обох сторін), зворотність кредиту, проценти. Відповідно до ст.ст.626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. При укладенні оскаржуваних договорів волевиявлення [PERSON], як учасника правочину, виражалося саме у погодженні 13,9% річних. Проте, умови кредитування, які були реально встановлені в кредитному договорі, не відповідають його волевиявленню та вимогам закону. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. З аналізу та вивчення матеріалів оскаржуваної рамкової угоди та договору про надання траншу, судом встановлено, що в їх змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168; не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; в порушення вимоги п. 3.8 «Правил», [PERSON] не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; в порушення вимоги п.7 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», всупереч вимоги п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків», не визначив порядок припинення дії договору; в порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; в порушення вимоги ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення. У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем у оскаржуваних договорах, і докази про це, не були надані суду, за таких умов, суд прийшов до обґрунтованого та підставного висновку, що оскаржувані договори не відповідають вимогам чинного законодавства України, а сторонами у належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Суд також вважає, що вищевказаним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваних договорів і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Разом з тим, на підставі встановлених судовим експертом обставин, суд дійшов висновку, що документальне оформлення Відповідачем кредиту за оскаржуваними договорами, не відповідає всім вимогам Закону та нормативно - правовим актам України, які регулюють питання кредитних правовідносин. На думку суду, встановлені судовим експертом розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірні договори. Таким чином, з дослідженого судом висновку експертизи, суд вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам наголошено, що перебіг позовної давності, щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №\~5, «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або не повної інформації про товар/роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Таким чином, позивач не міг під час підписання спірних договорів та їх часткового виконання, знати про порушення банком його права, як споживача, а довідався про це лише після ознайомлення із висновком експертно-економічного дослідження № 1469 від 11 листопада 2015 року /т. 1 а.с.108-141/. Тому, зважаючи на те, що перебіг позовної давності розпочався 11 листопада 2015 року, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. На підставі наведеного суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 551,20 грн, тому вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved