Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою і просить поділити майно, яке придбане за час шлюбу, визнавши за нею право власності: на ? частину квартири [ADDRESS]; на нежиле приміщення № 2, загальною площею 22,89 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]; на ? частину автомобіля ЗАЗ 1102 Таврія, реєстраційний номер [NUMBER], а також стягнути судовий збір на її користь. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 10 серпня 1991 року по 07 серпня 2012 року. Від шлюбу мають дітей - [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], які проживають з нею. За час шлюбу придбано зазначені вище: квартира, автомобіль і нежиле приміщення. Вона є фізичною особою - підприємцем з 2003 року і здійснює підприємницьку діяльність з медичної практики. Для цього нею придбане вказане нежиле приміщення, в якому відповідач ніякої діяльності не веде, матеріальних витрат на його облаштування не здійснював. За рахунок підприємницької діяльності вона утримує двох дітей, аліменти на утримання яких [PERSON] не сплачує. Посилаючись на п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справі про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007р. № 11, статті 57, 61 СК та ст. 52 ЦК, позивач вважає, що нежиле приміщення є майном фізичної особи - підприємця і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому не підлягає поділу між подружжям. [PERSON] в обґрунтуванні вимог, також зазначила про необхідність врахування інтересів дітей, які проживають з нею в спірній квартирі та зміна їх місця проживання буде шкодити їх розвитку. Згідно зустрічного позову, [PERSON] , визнаючи вимоги [PERSON] щодо поділу кожному по ? частині квартири та автомобіля, просить визнати нежиле приміщення №2 спільною власністю подружжя, припинити право спільної сумісної власності на це приміщення і визнати за [PERSON] право власності на ? частину нежилого приміщення загальною площею 22,89 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачки на його користь судовий збір. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що спірне нежиле приміщення придбане подружжям під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 05.12.2006р., укладеного між Приазовською селищною радою та [PERSON] за суму 5000 грн. Під час нотаріального оформлення угоди, ним надавалася заява про погодження використання спільно нажитих коштів для покупки цього приміщення, що підтверджує придбання приміщення за рахунок спільних коштів подружжя. Із договору купівлі-продажу приміщення видно, що покупцем є фізична особа [PERSON], а не особа - підприємець. Відповідно до частин 3, 4 ст. 61 СК України, придбане [PERSON] нежиле приміщення є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене підтверджується висновками рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012р. № 17-рп/2012 у справі № 1-8/2012, які повинні застосовуватися відповідно до ст. 51 ЦК України. [PERSON] вказав, що не відповідають дійсності твердження [PERSON] про те, що він не здійснював витрати та не приймав участі в облаштуванні спірного приміщення, так як 20.06.2008 року ним укладений кредитний договір за яким отримано в банку кредит в сумі 16000 грн. і гроші витрачені на ремонт та облаштування придбаного приміщення. Він особисто проводив і організовував роботи щодо зовнішнього та внутрішнього облаштування приміщення. Вважає, що підстав, передбачених ст.57 СК України, для визнання нежилого приміщення № 2 особистою приватною власністю [PERSON] немає. В судовому засіданні представники сторін [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] підтримали заявлені вимоги первісного та зустрічного позовів за обставинами, викладеними в них. [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знає про розгляд справи, приймати участь в судовому засіданні не бажає, позовні вимоги зустрічного позову не визнає, так як спірне нежиле приміщення їй потрібне для здійснення підприємницької діяльності - медичної практики і отримані доходи від практики вона витрачає на утримання двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею та незабаром їм необхідно поступати до вищих навчальних закладів, що потребує затрат на проїзд, навчання, проживання та інше. Відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дітей, тільки тепер вона звернулася до суду і винесене рішення про стягнення аліментів. Кредит, про який вказано в зустрічній позовній заяві, [PERSON], згідно договору, брав на споживчі цілі, а не на ремонт приміщення, тому заперечує використання ним цих коштів на облаштування нежилого приміщення. Всі договори щодо нежилого приміщення № 2, в тому числі, на надання комунальних послуг, постачання електроенергії, а також дозволи та ліцензії на зайняття підприємницькою діяльністю - медичною практикою укладені з [PERSON] та видані на її ім'я. [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] також знає про розгляд справи, приймати участь в судовому засіданні не бажає, з вимогами первісного позову не згоден в частині визнання за [PERSON] права власності на все нежиле приміщення № 2 , в іншій частині вимог згоден на поділ квартири і автомобіля в ідеальних частинах по ? між ними. Не визнає вимоги, так як спірне нежиле приміщення придбане за спільні кошти, про що свідчить його заява щодо дозволу на використання спільних коштів під час придбання приміщення. Він приймав активну участь в облаштуванні приміщення для зайняття [PERSON] підприємницькою діяльністю, в здійсненні якої він їй не перешкоджає і намірів перешкоджати не має, раніше добровільно надавав матеріальну допомогу для утримання дітей та тепер є рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення з нього аліментів. Так як, право власності на нежиле приміщення оформлене на [PERSON], то є логічним пояснення того, що всі угоди і дозволи щодо даного приміщення оформлені на [PERSON], але не є підставою вважати це приміщення її особистою власністю, придбаною за власні особисті кошти. Дійсно, [PERSON] 20.06.2008 року укладався договір з ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" і отриманий кредит в сумі 16000 грн. витрачено на облаштування приміщення для медичної практики дружини, а [PERSON] уклала договір поруки на забезпечення даного кредитного договору, що свідчить про сумісні витрати подружжя на придбання і облаштування спірного нежилого приміщення. Суд, вирішуючи даний спір, керується Конституцією України, Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом у випадках, передбачених ч.1 ст.9 цього Кодексу. Відповідно до ст. 51, п.5 ч. 1 ст. 92 Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї розповсюджується на рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу (СК)України. Згідно статті 60 СК основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, - визначено частиною 1 статті 61 цього Кодексу. Частинами 2-3 цієї статті конкретизовано, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, в тому числі, доходи, майно, одержані від укладеного одним із подружжя договору в інтересах сім'ї, а також речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя. Стаття 57 СК передбачає вичерпний перелік випадків, коли майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, в тому числі це тоді, коли майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.65 СК, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної власності подружжя, за взаємною згодою. При цьому, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого подружжя має бути подана письмово і нотаріально посвідчена. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, як встановлено ч.1, ч.2 ст.71 СК України. Статтею 70 СК встановлена рівність часток дружини і чоловіка у їх спільній сумісній власності і зазначено, що суд може відступити від засад рівності за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна одного із подружжя може бути збільшена, якщо з ним проживають діти , за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Із аналізу зазначених норм вбачається, що законом закріплений принцип презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане майно під час шлюбу і рівності часток дружини, чоловіка у цьому майні та противне підлягає доказуванню. Судом встановлено із пояснень представників сторін та досліджених в судовому засіданні письмових доказів, що [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 10 серпня 1991 року. Після укладення шлюбу прізвище обох було [PERSON] та [PERSON]. 07 серпня 2012 року, згідно рішення суду (а.с.11), шлюб розірвано. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 03 вересня 2012 року (а.с.9), [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (копії свідоцтв про народження, а.с.10), які проживають з матір'ю в квартирі [ADDRESS], відповідно довідки Приазовської селищної ради № 1048 від 14.02.2014р. (а.с.12). Подружжям за час шлюбу набуте майно: - вказана вище квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване за [PERSON], згідно договору міни серії ААР №364233 від 11.02.1999р., укладеного між [PERSON] і [PERSON] (а.с.33), вартість якої складає, згідно звіту про експертну оцінку, 108330,00 грн. (а.с.37); - автомобіль ЗАЗ 1102 Таврія, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 01.01.1993 року на [PERSON], вартість якого складає 8295, 54 грн., згідно звіту про оцінку транспортного засобу (а.с.30-31); - нежиле приміщення № 2, загальною площею 22,89 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], вартість якого станом на 29.03.2013р. складає 39730,00 грн, згідно звіту про експертну оцінку (а.с.13). Вище вказані обставини, в тому числі, обставини набуття, кількість і вартість придбаного майна під час шлюбу, сторонами визнаються, не заперечуються і не оспорюються. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Щодо квартири та автомобіля, сторони не вимагають поділити майно в натуральному вигляді, відповідно до їх часток у спільному майні, а просять визнати їх ідеальні частки у цьому майні без його реального поділу. Суд, згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, повинен розглядати справи не інакше, як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до викладених обставин суд знаходить необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині поділу квартири та автомобіля по ? кожному, які визнаються [PERSON] і їх визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.02.2008 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17730244 від 13.02.2008р. (а.с.5) нежиле приміщення № 2 за адресою: [ADDRESS], прим.2, загальною площею 22,89 кв.м. Зареєстроване за власником - [PERSON]. Із наданої приватним нотаріусом суду копії договору купівлі-продажу нежилого приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], який укладено 05 грудня 2006 року між Приазовською селищною радою та [PERSON], встановлено, що вказане приміщення придбане дружиною під час шлюбу за сумісні кошти. Із пояснень представників сторін - [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що спірне нежиле приміщення дійсно придбане дружиною 05.12.2006 року та зареєстроване право власності після облаштування приміщення - 13.02.2008 року. Відповідно до нотаріально засвідченої письмової заяви чоловіка - [PERSON] від 05.12.2006 року (а.с.84), він дав згоду на купівлю його дружиною [PERSON] нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , згідно вимог ст 65 СК, яка регулює порядок розпорядження спільним майном (коштами) подружжя одним із них. Зазначена заява, як доказ про придбання майна за спільні кошти подружжя, відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, жодним належним та допустимим письмовим доказом не спростована іншою стороною, тому, дозволяє суду зробити висновок про те, що спірне нежиле приміщення придбане подружжям за сумісно набуті ними в період зареєстрованого шлюбу грошові кошти. Окрім того, [PERSON] не заперечує обставини придбання приміщення за спільні кошти, а в обґрунтуванні своїх вимог вона посилається, зокрема, на п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" де сказано, що майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Але, стороною не доведено, що спірне приміщення є майном саме фізичної особи-підприємця. Окрім того, вказане роз'яснення носить рекомендаційний характер та висновки суду не можуть ґрунтуватись на роз'ясненнях, так як з даного питання 19.09.2012р. за №17-рп/2012 ухвалене рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої ст. 61 СК України. У даному рішенні вказано, що одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). На думку Конституційного Суду України, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання. Згідно ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Виходячи з викладеного правовий режим майна фізичної особи-підприємця сформованого за рахунок спільної сумісної власності подружжя є об'єктом їх спільної сумісної власності. При вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя та визначення розміру їх часток, стороною - [PERSON] не викладені обставини і не наведені докази на існування обставин, передбачених ст. 70 СК України, при яких її частка повинна бути більшою. Згідно копії рішення суду від 03.03.2014р., яке набрало чинності, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дітей в розмірі, який заявила позивач (а.с.104). На підставі викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині та вважає за необхідне задовольнити вимоги зустрічного позову [PERSON] про поділ нежилого приміщення по ? кожному із подружжя. Вимоги [PERSON] в частині визнання нежилого приміщення спільною власністю подружжя і припинення права спільної сумісної власності на це майно задоволенню не підлягають, так як майно, придбане за час шлюбу визнається спільною власністю наведеними вище нормами закону, а припиняється право спільної сумісної власності в результаті поділу цього майна та не потребує винесення додаткового рішення суду. Відповідно до ст. 88 ЦПК судові витрати у вигляді судового збору присуджуються сторонам пропорційно до розміру задоволених вимог. Окрім того, під час судового розгляду встановлена не повнота сплати сторонами судового збору при подачі первісного та зустрічного позову. Так, [PERSON] вимоги заявлені на суму 98042,77 грн., а судовий збір сплачено в розмірі 781,77 грн. Тобто, 198,66 грн. підлягає стягненню із позивача в дохід держави. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] поряд з вимогами матеріального характеру заявлені вимоги нематеріальні, але судовий збір в цій частині, відповідно до ч.3ст.6 Закону України "Про судовий збір" не сплачено, тому підлягає стягненню з нього 243,60 грн. в дохід держави.

Outcome: partial