Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право на проживання в гуртожитку - в кімнаті [ADDRESS]. До суду позивач не з'явилась, уповноваживши відповідною довіреністю представляти свої інтереси в суді гр. [PERSON] (а.с. 27) Зазначені вимоги, підтримані представником позивача в судовому засіданні обґрунтовуються посиланням на те, що спірне житлове приміщення надавалось сину позивача - [PERSON] /нині покійному/ для тимчасового проживання в зв'язку із роботою на ВАТ ПГЗК. В зв'язку із тривалим часом проживання у згаданому житлі, [PERSON], як член сім'ї наймача, набула право на проживання в ній. До спірних правовідносин просить застосувати аналогію закону /ст.64 ЖК України/ з огляду на зміст Постанови ВРУ № 1674-VІІ від 02 вересня 2014 року, якою схвалені Рекомендації парламентських слухань на тему: «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків:проблеми та шляхи їх вирішення», та якою Примірне положення про гуртожитки, затв. Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208 визнане морально застарілим, і таким, що не приведене КМУ у відповідність до положень чинного законодавства України про житлові права мешканців гуртожитків. Відповідач позов не визнав з підстав, викладених в письмовому запереченні проти позову (а.с. 25). Через відсутність правової підтави для набуття [PERSON] права на проживання в гуртожитку просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші, надані сторонами на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, суд встановив наступне: В спірній кімнаті з 14 березня 2003 року значився зареєстрованим [PERSON] - син позивача (а.с. 7,8). Станом на 14 березня 2003 року будинок гуртожитку по [ADDRESS] знаходився на балансі ВАТ "ПГЗК", кімната надавалась [PERSON] в зв'язку з роботою - на підставі ордеру, виданому за спільним рішенням адміністрації та профкому ВАТ "ПГЗК"(а.с. 44) - згадана обставина сторонами у справі не заперечується. Рішенням Комсомольської міської ради від 16 вересня 2014 року у відповідності до положень ст.1,4-1 ЗУ «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», (а.с. 8) гуртожиток по [ADDRESS] був прийнятий у власність територіальної громади м. Комсомольська, у господарське відання з постановкою на баланс КЖРЕП №1. В жовтні 2014 року [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку в зв'язку із смертю (а.с. 5). Згідно із представленими актами та показаннями допитаних за клопотанням позивача свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 3,4), разом із наймачем /до моменту його смерті/ у згаданому житловому приміщенні проживала і проживає до теперішнього часу його мати - позивач у справі, яка значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Обгрунтовуючи вимогу про визнання за [PERSON] права на проживання у спірному житлі, представник позивача, посилаючись на тривалість проживання [PERSON] у спірному житлі, факт її вселення у житло за згодою наймача цього приміщення, який отримав його в установленому законом порядку, за аналогію закону просив застосувати до спірних правовідносин ст.64 ЖК України в зв'язку із неможливістю застосування до згаданих правовідносин «Положення про гуртожитки», як такого, що «суперечить законодавству України та Конституції України, і істотно обмежує право громадянина на використання житлової площі, що знаходиться в його користуванні, вводить незрозумілі адміністративні обмеження житлових прав громадян та суперечить моральним засадам суспільства». Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права на проживання в гуртожитку з таких мотивів: Постановою ВР України № 1674-VІІ від 02 вересня 2014 року були схвалені Рекомендації парламентських слухань на тему: «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків: проблеми та шляхи їх вирішення» Попри те, що згаданою Постановою Примірне положення про гуртожитки, затв. Постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208 визнане морально застарілим, та таким, що не приведене КМУ у відповідність до положень чинного законодавства України про житлові права мешканців гуртожитків, воно є чинним і у відповідності до положень Постанови ВРУ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території окремих актів законодавства Союзу РСР» застосовується в частині, що не суперечить Конституції України та законам України. Водночас, застосування аналогії закону, як на тому наполягає представник позивача, в даній ситуації є неможливим виходячи з аналізу тексту все тієї ж Постанови ВРУ 1674-VІІ від 02 вересня 2014 року, яка звертає увагу на ту обставину, що «відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло і це право повною мірою поширюється також на мешканців гуртожитків, які проживають в гуртожитках на законних підставах відповідно до положень статей 9, 34, 60, 128 і 129 ЖК УРСР та положень ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Більш, того, за результатами парламентських слухань, ВР було рекомендовано з метою вдосконалення положень ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» доручити серед іншого: робочій групі розглянути питання про можливість і доцільність включення до зазначеного узгодженого законопроекту положень щодо: визначення понять «проживають у гуртожитках на законних підставах» і «законність підстав користування жилими приміщеннями у гуртожитках» - за наявності рішення про надання жилого приміщення і спеціального ордера необхідності встановлення жорсткої заборони вселення в гуртожитки, що підлягають передачі у власність територіальних громад відповідно до зазначеного Закону, нових мешканців до реалізації права на приватизацію жилих і нежилих приміщень у таких гуртожитках усіма громадянами, які в них мешкають на підставі укладених відповідно до ЖК УРСР договорів найму житла на законних підставах більше п'яти років. ВСУ, ВССУ, ВАСУ вивчити та узагальнити судову практику застосування судами законодавства України про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків та довести її до відома судів та відповідних суддів. Як вбачається із змісту узагальнення, проведеного ВАСУ в «Аналізі практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" для вирішення питання, чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. У такому разі суд має застосовувати положення житлового законодавства, а саме: статей 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки. Отже, з огляду на вищенаведене, зокрема кола питань та понять, які за наслідками парламентських слухань потребують законодавчого вдосконалення та з врахуванням проведеного ВАСУ аналізу судової практики, суд наголошує на тому, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються главою 4 ЖК України, яка регламентує порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування, виселення з гуртожитків та їх утримання, та Примірним положенням про гуртожитки", затвердженим Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. за № 208. Житлове становище громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях і гуртожитках, мають деякі особливості, оскільки надаються ці приміщення певним категоріям громадян, які і визначають їх права і обов'язки. У відповідності з «Положенням про гуртожитки» громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають в їх відособленому користуванні, вправі вселити туди своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним. Оскільки гуртожитки відносяться до житлового фонду спеціального призначення, вони можуть використовуватись виключно для забезпечення потреб у тимчасовому житлі осіб, визначених ст. 127 Житлового кодексу і надаватися з дотриманням порядку, передбаченого ст. 128 і ст. 129 цього Кодексу: Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Беручи до уваги, що позивач не перебувала у трудових відносинах з ВАТ ПГЗК, рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету щодо надання їй житла у гуртожитку не приймалося, спеціальний ордер на її вселення у гуртожиток не видавався, рівно як і не видавався дозвіл адміністрації, профспілкового комітету підприємства на її вселення, суд наголошує на тому, що вселення та проживання [PERSON] у спірному приміщенні відбулося за відсутності законних підстав, і по суті було здійснене всупереч вимогам закону щодо порядку надання житлових приміщень у гуртожитку В контексті ст.15 ЦК України право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення. Обставиною, з якою пов'язане право на захист особи відповідно до Закону є факт набуття такого права - в даному випадку воно пов'язане з правомірністю її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. Отже, приймаючи до уваги, що [PERSON] не набула права на проживання в гуртожитку, воно не вважається порушеним і не може бути захищене у спосіб, на якому наполягає позивач, з огляду на що заявлені нею вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормі права і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed